Rapoartele de la bursa de azi...
preţul purceilor şi purcelelor tinere de
110 până la 130 de kilograme, au scazut la 40 de dolari.
Scroafele se menţin la acelaşi preţ. 150 până
la 250 de kilograme, între 34 şi 37 de dolari.
Vaci de carne, 120 până la 150 de dolari...
Mie îmi place să iau
o cutie de supă-cremă de ciuperci
şi un pachet de tăieţei cu ou.
Îmi plac tăieţeii cu ou mai mult decât cei italieneşti.
Îmi place să pun...
Dacă ne uităm la ce a zis Domnul în Apocalipsă
atunci puteţi fi siguri că este un preţ de plătit
pentru dorinţele carnale şi acel preţ va fi plătit dacă nu veţi...
Se pregăteşte şi aruncă.
Înainte zici "Iubito, cred că ar trebui să facem
nişte şedinţe de consiliere pentru cupluri. Adică, eu cred că avem o problemă."
"Nu pot lăsa o ceaşcă aici pentru..."
În regulă. E timpul să aflăm cum mai e traficul
şi să aflăm cum se prezintă drumurile cu maşina.
Să trecem în elicopter. Ce se întâmplă?
În regulă, Lettie. Pe 494 se aşteaptă de 15 minute.
A fost un accident la sensul giratoriu,
pe 630, dar se poate totuşi circula foarte încet.
O noapte liniştită într-un oraş care ştie să-şi păstreze secretele.
Dar un om caută în continuare răspunsul la întrebările vieţii.
Acel om sunt eu.
Sau obişnuia să fie.
Era o noapte ploioasă în St. Paul
şi tocmai terminasem de mâncat un sanviş cu brânză
şi cu garnitură de fasole
şi era timpul să mă duc peste drum, la muncă.
Sunt detectiv particular.
Mă cheamă Noir.
Guy Noir.
Dar mă angajasem temporar acum vreo şase ani
ca agent de pază la un show numit "A Prairie Home Companion",
din cauza unei probleme serioase de buget.
Din cauza unor moştenitoare dispărute şi a unor magnaţi care zăceau morţi în solar
cu urme de ruj pe smokinguri.
Cu alte cuvinte, eram falit.
Acest spectacol radiofonic se realiza într-un teatru vechi numit Fitzgerald
şi se difuza de când lumea.
Dar oricum avea o audienţă de câteva sute de persoane sâmbăta seara.
Era un spectacol radiofonic de varietăţi,
ca cele care nu se mai fac de vreo 50 de ani,
dar cineva a uitat şi până în ziua de azi să le spună.
O corporaţie mare de prin Texas preluase postul de radio
şi omul lor, un tip pe nume Cruett,
urma să vină la St. Paul să închidă şandramaua
şi să transforme teatrul într-o parcare.
Era sfârşitul, şi toată lumea o ştia, dar nimeni nu o spunea cu voce tare.
Erau din Midwest.
Aveau impresia că dacă ignoră veştile proaste, ele dispar.
Nu e filosofia mea, dar eu nu sunt de pe-aici.
Stai la marginea mulţimii.
Ţine-ţi ochii deschişi.
Ăsta-i motoul meu.
Era ultima mea seară într-un serviciu fructuos
şi aveam sentimentul că lucrurile aveau să ia o turnură interesantă.
Doamnelor şi domnilor, suntem la zece minute distanţă de intrarea în emisie.
Zece minute.
Molly.
- Ce? - Bine, bine.
Iisuse, programul.
Unde mi-e creionul? Trebuie să-ţi arăt câteva modificări.
Unde mi-e creionul?
L-am pus aici acum un minut.
Unde l-ai pus ultima oară?
Era aici acum o clipă.
E...e...
Nu te juca cu alea.
Hei, hei, hei. Te rog pune aia la loc.
Asta o va face pe soţie-
Asta o va face pe soţie verde de invidie.
Încă una.
Crezi că va veni la studio?
Cuibăreşte-te puţin. Aşa.
Bună, Guy. Cum îţi merge?
Am nevoie să mă ajuţi puţin.
Ia tricourile astea cu Fetele Johnson. Pune pe cineva să le ducă în faţă.
- Mă ocup eu de asta. - Faină cravată.
Era şi timpul.
Mult-întârziatele Fete Johnson.
Bună, Al.
Îmi provocaţi un atac de cord.
Ce-s astea? Modificări?
Ce-avea vechiul scenariu?
Cum e?
Dă-mi nişte efecte sonore la aia.
Doamnelor şi domnilor, mai avem şase minute până la intrarea în emisie.
Şase minute până la emisie.
Ăsta-i...ăsta-i...
Hei, Rich, asta-i ca aia cu "tipa din Honolulu,
cum mai dansa ea în pijamalele ei roz,
când îşi dădea jos Oahu Oahu Oahu".
Nu, e un vechi cântec de-al Familiei Carter, nu?
Un ce?
Familia Carter, dragă.
Cam ca noi, doar că faimoşi.
Şi, de cât timp faci asta?
Ce să fac? Să-mi trag pantalonii pe mine?
De cât timp faci emisiuni la radio?
Nu ştiu. De vreo treizeci şi ceva de ani, cred.
Am început cu Zilele Mark Twain, pe fluviul Mississippi,
mă angajaseră în rolul lui Huckleberry Finn.
Mergeam cu pluta pe Mississippi
ducând oamenii de pe un mal pe celălalt şi
am intrat în siajul unui vas cu aburi.
Domnule Keillor? Avem nevoie de dumneavoastră pe scenă.
Bine. Vin imediat.
Asta e povestea aia cu tipul care sfârşeşte prin a atârna de un zmeu,
cu pantalonii în vine, în timp ce e tras de un vapor?
Nu. Nu, e o altă poveste, despre un bac.
Uită-te şi tu la casa asta veche.
La revedere, casă veche.
La revedere, verandă veche.
La revedere, vechiule Guy.
Hei, Guy. Ce crezi că vor face cu casa asta veche?
Mă gândesc că are ceva de-a face
cu tomberonul ăla care a apărut pe-aici ieri.
Dumnezeule. Dragă, uite,
ţi-am adus rochia aia roşie drăguţă.
Ţi-am spus deja, nu-mi place rochia.
Măcar probeaz-o.
Vreau să o văd pe tine.
Probeaz-o tu. Eu nu vreau să o probez.
E urâtă.
E de culoarea vomei.
Îmi pare rău.
Bătrânul Soderberg era unul din cei care erau pe plută
şi, a căzut în apă
şi eu am sărit după el fiindcă nu ştia să înoate.
Aşa că l-am tras la mal.
I-ai salvat viaţa?
Păi, nu chiar. Fluviul nu era adânc în locul respectiv
dar el n-a ştiut asta, fiindcă îl prinsesem de glezne.
Îl trăgeam spre mal.
Îmi pare bine să te văd.
Patru minute până intrăm în emisie.
Patru minute.
Stai puţin. Unde mi-e geanta?
Nu, nu, geanta-i aici.
Ţi-am adus-o eu.
Mamă, uită-te şi tu pe viitor.
Uite-aici. Haide, Yolanda.
Sunt complet aiurită.
E cald.
Vezi? Avem suficient timp.
Aşadar, el ţi-a dat slujba la WLT.
Păi, de fapt, fratele lui mi-a dat-o.
Art Soderberg.
G.K., pe scenă, te rugăm.
Art Soderberg ţi-a dat slujba.
Era...
Era spectacolul matinal.
Spectacolul Dimineaţa Devreme. Wilmer Scott, 5 dimineaţa.
Dusty şi cu mine am avut şi noi un spectacol matinal.
Serios? Scuză-mă, partenere.
Da. Mic dejun în dormitor.
La televizor. Şi difuza mai mult
desene animate şi chestii de-astea. Mai ţii minte?
- Da? - Pentru copii.
Păi, la mine începea la 5:00 dimineaţa.
Şi era un fel de emisiune evanghelică.
- Spectacol inspiraţional. - Spectacol inspiraţional.
Wilmer Scott era gazda.
Wilmer Scott nu era cumva faimosul aviator?
Nu.
Primul om care a zburat singur pe toată lungimea fluviului Mississippi.
- Nu. - Nu cred.
Aşa-i.
Ăla era fratele lui, Wilbur Scott.
Mai avem trei minute.
A zburat de la New Orleans la Memphis,
şi până în Minnesota, la lacul Itasca.
Şi când a ajuns până acolo, a încercat să lanseze o rachetă de semnalizare
pe fereastra cabinei, dar era închisă.
A devenit primul pilot civil care şi-a doborât propriul avion.
Nu, ăla era Wilbur.
- Ai inventat povestea asta. - Aşa-i.
Nu, vorbesc de Wilmer Scott.
S-a prăbuşit în lac în momentul triumfului său.
- Nu. - Wilmer.
- Wilmer. Era gazda... - Nu. Asta era...
- Aşa-i. - Emisiunea, Dimineaţa Devreme.
Dimineaţa devreme.
Domnule Keillor, Al e pe punctul să facă un atac de cord acolo sus.
Da. Vin acum.
Păi şi avea timp să zboare şă să facă şi emisiunea radio?
G.K, şezi. Trebuie să te machiez.
Vezi, tu te referi la Wilbur Scott.
Nu e aceeaşi persoană. Nu-i aceeaşi persoană.
Era mort.
Ştii, aveam pe vremuri şi un câine ca parte din reprezentaţia noastră,
pe vremea când jucau şi Wanda şi Connie.
Şi câinele ăla cânta...
Noi cântam un cântec de-ăsta vechi şi el începea să urle.
Doamne, ăla da câine.
- M-am gândit la el toată ziua. - Da.
Rusty îmi vine întotdeauna în minte.
Serios?
La fix.
Era, adică...
Nu ştiu dacă noi ne armonizam cu el
sau el cu noi.
Doamnelor şi domnilor...
Acesta nu este un test.
Mai avem două minute până la intrarea în emisie.
Dumnezeule! Dumnezeule!
Doamne! Asta e!
Intru în travaliu.
Măiculiţă!
Pot să-l simt. Bebeluşul meu iese.
Va veni pe lume pe podeaua asta murdară dintr-o cameră de machiaj.
Calmează-te.
Glumeam.
Vai! Tu... prefăcut-o!
Ridicaţi-o de-acolo.
Te prefăceai? Eu tocmai chemam ambulanţa.
Îmi pare rău. Dar nu voiau să mă asculte deloc.
- A trebuit să fac ceva. - Mă duc la treabă.
N-am vrut să te sperii, Donna.
Wilmer Scott.
- Să mergem. - Garrison!
Wilmer Scott era cel care hipnotiza găinile...
- Aşa mai merge. - ...în timpul emisiunii.
A hipnotizat... nu mai ştiu exact... parcă vreo patru găini la rând.
- Patru sau cinci dintre ele. - Cine era Wilmer Scott?
Era gazda show-ului ăluia matinal, Dimineaţa Devreme.
Foarte devreme dimineaţa. 5:00 a.m.
Acolo şi-a început G.K. cariera în radio.
Corect. Emisiunea evanghelică.
Şi hipnotiza găini în timpul emisiunii?
Nu, dar a făcut faza cu găinile într-o emisiune.
Într-o altă emisiune?
Nu la Dimineaţa Devreme.
Bine.
În regulă, să stingem din lumini.
Îţi mai aminteşti ce le-a făcut găinilor ălora?
- Le hipnotiza? - Da.
Găini chinezeşti, nu?
Kung Pao, dacă nu mă înşel.
Cu o chestie mică... n-aveau o chestie mică pe...
Aşa. Uite-aici.
Piscacadawadaquoddymoggin.
Pisca ce?
Sponsorul. Pentru emisiunea Dimineaţa Devreme, de la 5:00 a.m.
Cum îi spunea?
Făcut din iarbă de preerie-
Treizeci de secunde până la intrarea în emisie.
...Sassafras şi alcool.
Cum îi spunea?
Piscacadawadaquoddymoggin.
Nu, e Piscacadawadaquoddymoggin.
- La locurile voastre, vă rog. - În regulă. Să ne ocuăm locurile.
Asta am spus şi eu.
Îţi mai aminteşti genericul? Cum era?
Suntem gata. Să-i dăm drumul.
Era ceea ce avea Wilmer Scott în ceaşca de cafea.
În fiecare dimineaţă.
- 5:00 a.m. - Chiar aici.
Apoi s-a lăsat de băutură.
- În regulă. - Şi şi-a pierdut interesul pentru radio.
Încheie-te la şliţ.
A început să se teamă de microfon.
Cum s-a lăsat de băutură?
Pur şi simplu s-a lăsat.
Şi suntem în direct.
Găini de spectacol. Găini chinezeşti.
Bună, tuturor, în această seară de sâmbătă,
şi bine aţi venit la o transmisiune în direct
a emisiunii "A Preairie Home Companion", transmisă de
WLT, staţia dumneavoastră de radio favorită.
Noir, pe unde-ai umblat?
Aveam grijă de fetele Johnson.
Bine. Tu nu trebuia să păzeşti uşa principală?
Te temi de ceva?
Am primit un telefon ciudat de la o tipă nebună, aşa că...
Dar nu e nebună.
Cum de ştii?
Fiindcă am cunoscut-o mai devreme.
A venit pe-aici.
Cum arăta? Ai o descriere a ei?
Da, am o descriere.
Da?
Era frumoasă.
Părul ei era ceea ce a avut Dumnezeu în minte când a spus "Să fie...
- Păr. - Da, păr.
Păr. Da.
Mi-a zâmbit, un zâmbet atât de dulce
încât l-ai fi putut turna pe clătite.
Purta un trenci atât de alb
încât ploii i-ar fi fost jenă să cadă pe el.
Am înţeles. Bine.
Fusta pe care o purta era atât de strâmtă
că puteai să vezi linia lenjeriei intime.
Scria pe ea "Spălaţi în apă călduţă şi clătiţi uşor."
Deja inventezi.
Purta un tricou cu Muntele Rushmore şi,
crede-mă, tipii ăia n-au arătat nicicând mai bine.
Mai ales Jefferson şi Lincoln.
Da.
Cam umflaţi, dar fericiţi.
- Dacă înţelegi ce-ţi spun. - Da.
A fost o onoare doar să stau acolo şi să inhalez acelaşi aer
pe care ea îl expirase atât de recent,
doar ca să schimbăm atmosfera între noi, ca să zic aşa.
Bun, şi ce voia?
A spus ceva de...?
Cine?
Doamna.
Căuta Biserica Presbiteriană.
Ca un prost ce sunt, i-am spus unde este.
Şi cu asta a ieşit din viaţa mea, la fel de
repede şi erotic precum a intrat.
Te-ai plictisit de herringii pe care îi foloseşti în mod curent?
Şi-au pierdut acel ceva pe care l-ai aştepta
de la un peşte conservat?
Dacă e aşa, atunci poate că ar trebui să încerci Jens Jenson.
Este herringul din Lacul Superior care este
preparat după metoda tradiţională norvegiană.
Poate cineva să facă mai încet, vă rog?
Jens Jenson.
- Te rog. - Cere-l pe nume.
Şi dacă băcanul dumneavoastră nu-l are, întrebaţi-l de ce.
Ştii ce o să fac?
O să mă vopsesc blond-roşcat.
Ar fi trebuit să o fac de mult timp.
Ar fi trebuit să mă dezlănţui,
să fi plecat la Chicago după ce a murit mama.
Asta ar fi trebuit să fi făcut.
Ştii cum e când amâni astfel de lucruri.
Rar de tot apuci să le mai faci.
Ce scrii?
Un poem.
Un poem?
Despre ce e?
Sinucidere.
Dumnezeule!
Ştii care e filosofia mea.
Da, ştiu, aşa că nu-mi spune.
Eu cred că ar trebui să fii recunoscător pentru tot ceea ce ţi se întâmplă
fiindcă asta ai, ştii?
Şi dacă n-ai fi trecut prin toate lucrurile prin care ai trecut
atunci, să ştii, n-ai fi ajuns
unde eşti acum, aşa că, nu ştiu,
cred că dezamăgirea nu duce nicăieri.
Nicăieri.
Eşti minunată.
O uşă se închide şi alta se deschide,
şi totul e doar încă un pas înainte
şi totul duce la altceva.
Scuză-mă dacă nu mă pun în genunchi.
Asta e ceea ce cred eu.
Citeşte-mi poemul tău.
Nu e gata încă.
Bine.
"Monolog pentur o Chitară Albastră
A muri e uşor,
e ca a sări în cer
făcându-i cu mâna lui Dumnezeu.
Dumnezeu este iubire,
dar asta nu îseamnă că dă drumul la tot
ca să te prindă, nu-i aşa?
Aşa că, atunci când legi furtunul la ţeava de eşapament
să nu te aştepţi să te trezeşti dimineaţa şi să mănânci pâine prăjită la micul dejun.
Tu vei fi pâinea prăjită."
Hei, cum îi spune cântecului ăluia?
Ei bine, ţi-a plăcut?
Nu o să-ţi mai împrumut maşina în viitorul apropiat.
Furtunul la ţeava de eşapament.
Mulţumesc foarte mult.
Vreau să vin aici şi să vă cânt un cântec,
numit Zilele Leneşe de Vară.
Cu dedicaţie pentru toţi prietenii mei de acasă,
din oraşul meu, la nord de aici, în sus pe râu.
Te-ai întors.
M-am întors.
Nu Biserica Presbiteriană o căutai?
Nu, domnule Noir.
Am fost trimisă aici.
Cu ce te pot ajuta?
Cu nimic.
Mă ocup singură.
Faceţi un spectacol frumos aici, domnule Noir.
Mersi. Ne place.
Crezi în plenitudinea timpului şi a spiritului?
Majoritatea oamenilor nu cred, să ştii.
Ar fi un lucru bun, domnule Noir, dacă ţi-ai deschide inima
către plenitudinea timpului şi spiritului,
care ne ridică şi ne susţine pe noi toţi în această lume.
Cum spui tu.
Vă mulţumesc, băieţi.
Şi săptămâna urmatoare intrăm iar în circuitul bâlciurilor,
schimbându-ne jupoanele în toaleta femeilor,
cu băieţii încercând să tragă cu ochiul.
Asta era singura parte bună.
Faptul că mergeai afară şi cântai în aer liber,
cu un nor de ţânţari în jurul capului.
Îţi mai aminteşti, Lola, pe bune,
atunci când mi-a intrat o libelulă în gură.
Da.
Era uite-atât de mare. Am crezut că era o pasăre.
Câţi ani aveai pe-atunci?
Eu aveam treisprezece ani. Maică-ta avea zece.
Wanda câţi avea?
Wanda avea şaisprezece. Connie, cincisprezece.
Da.
Acela a fost sfârşitul. Sfârşitul drumului.
A fost grozav...
Ştii, Wanda a fost foarte afectată, nu-i aşa?
A fost arestată o săptămână mai târziu.
Pentru ce? Nu mi-ai spus niciodată asta.
Pentru furt din magazin, şi ţi-am mai spus.
Mamă, devii senilă. Nu mi-ai spus asta.
Nu.
Tocmai lua o ceaşcă de cafea în cafenea.
Şi a comandat o gogoaşă cu glazură.
A început să o mănânce şi avea glicemia scăzută.
Fusese diagnosticată ca hipoglicemică.
Şi uită că n-a plătit gogoaşa
şi iese pe uşa.
- N-au trecut nici două minute. - Dar au arestat-o pentru furt din magazin.
Girofarele pornite, ea în cătuşe...
- Şi venise un poliţist acolo. - Şi camerele de filmat,
veniseră imediat şi de la postul de televiziune. A ajuns la ştiri.
Şi părul îi ieşea aşa, şi tot striga,
şi o vede tata la ştirile de la ora zece.
Fiindcă era la spital cu mama.
Ea îşi lega trompele uterine după naşterea lui Johnny.
Mersi.
- N-aveam nevoie să aflu asta. - Păi.
Tata o vede pe Wanda la televizor, arestată pentru furt din magazine.
Şi suferă o ocluzie coronariană majoră.
Da.
S-a căţărat în pat lângă mama,
şi-a tras cearşaful peste cap
şi când a intrat asistenta era deja mort.
Asta a fost tot.
A lăsat un bilet, fiindcă pe Wanda au eliberat-o
din închisoare numai pe durata înmormântării.
Şi i-a scris în bilet "Wanda, mi-ai frânt inima. Semnat, tata."
A făcut treizeci de zile de închisoare pentru o gogoaşă cu glazură.
O gogoaşă de 59 de cenţi. Dacă ar fi cântat rock and roll
ar fi putut arunca şi cu canapele pe fereastră -
pe fereastra hotelului. Nu, nici măcar canapeaua ei.
Ar fi putut arunca cu canapeaua altcuiva pe geam.
Nu ştii ce trecători sunt jos.
Ar fi putut să lovească oameni. N-ar fi contat.
Dar când cânţi pentru o audienţa cu frica lui Dumnezeu, cum făceam noi,
dacă uiţi să plăteşti până şi o blestemată de gogoaşă,
te aruncă ca pe un gunoi.
Mai degrabă te-ar omorî decât să se mai uite la tine.
Câţiva dintre oamenii aceia buni, nu?
Familia Soderberg vinde radioul.
Pur şi simplu nu înţeleg.
Adică, au deţinut WLT-ul
de pe vremea când emiteau dintr-un restaurant.
Adică, de la asta vin şi iniţialele WLT.
With Lettuce and Tomato. Ştiai asta?
Adică, cum poţi pur şi simplu să renunţi la aşa ceva?
Adică, ce suntem noi? Serveţele folosite?
Au îmbătrînit, dragă.
Au început să se gândească la confort.
Şi în cele din urmă, cred eu, au văzut vreo broşură cu vreo insulă cu palmieri
şi un cer albastru şi zeci de kilometri de nisip
şi s-au gândit
"Hei! Nu trebuie să suferim în timpul iernilor ăstora mizerabile de Minnesota!
Nu trebuie să îngheţăm aşteptând să ne vină autobuzul.
Ne-a venit autobuzul. E aici. Lăsăm afacerile pe mâna copiilor
şi noi mergem spre paradis, şi la naiba cu tot."
Singura problemă e
că ai lor copii au plecat spre paradis înaintea lor.
Aşa că, vreo corporaţie mare de prin Texas
le oferă un purcoi de bani pentru staţie.
Texani.
Sigur.
Vorbesc ciudat şi sunt saşii,
şi carnea li se strică şi cade,
dar hei, ştii ce, ce dacă?
Da, nimeni nu-i perfect şi banii-s bani.
Aşa că Soderbergii iau banii. Şi cu asta basta.
Ai vreo pensetă?
Salată cu ou sau cu şuncă?
De ce plângi?
Păi, e ultimul spectacol.
Nu-i voi mai vedea niciodată pe oamenii ăştia.
Îi vei mai revedea.
Îi ştiu pe toţi de mult timp.
Soupy şi Red, Ray.
Şi Helen.
Duşi şi uitaţi.
Fiecare rândunică e amintită.
Nici măcar nu ştiu dacă vor ţine un discurs sau ceva.
Nu prea pare corect, nu-i aşa?
Nu.
Vreo corporaţie mare de prin Texas vine şi calcă pe noi
de parcă am fi nişte furnici la un picnic.
Ce e în salata cu şuncă?
Nu-mi aduc aminte cuvântul. Era...
Maia...
Moa...
Maio?
Maioneză?
Maioneză.
Ei bine, cu spectacolul ăsta se va sfârşi o eră.
Nu va mai râmâne nimic de capul radioului, în afară de ce?
Oameni care urlă la tine şi muzică pusă de pe calculator?
Adică, e o tragedie!
N-aveam de gând să-ţi spun asta,
dar, între mine şi tine şi musca de pe perete,
e în clădire o femeie care poate că ne va salva.
Are privirea asta.
Cine e?
Nu sunt sigur. Încă încerc să-mi dau seama.
Doar închide ochii pentru o secundă.
E de la NorComm?
Cu timpul le vom afla pe toate.
Voi lăsa şarmul personal şi aspectul ameţitor să-ţi facă treaba.
A intrat şi nu putea să-şi dezlipească ochii de pe mine.
Era atrasă de mine precum o molie de flacără.
De fiecare dată când în lume se întâmplă câte un triumf
trebuie călcate în picioare un milion de suflete.
Şi se poate vedea chiar acolo, pe blestemata de carpetă.
Şi ce are asta de-a face cu orice?
Mama. S-a dus...
S-a dus la...
A fost mult prea mult pentru ea.
A trebuit să o băgăm la Casa Bunului Păstor.
Asta e. Aia a fost ziua tristă.
Connie a plecat din trupă.
O pierduserăm deja pe Wanda.
Wanda parcă era magică.
Noi patru, când eram împreună...
- Ea cânta. - Ea era...
Şi lângă tine, când îţi spun...
I-ai călcat pe urme.
Aveţi acelaşi talent.
Nu. Nu prea cred asta.
Aşa că acum suntem doar noi două.
Da. Doar noi două.
Ştii ce? Tatăl tău a fost cel care ne-a dus la radio.
Doamne, era o familie arătoasă!
Pot să înţeleg faptul că te-ai dat la tipul ăla.
Da, cânta ca un înger.
Cânta...
Cântatul e singurul lucru care mă atrage.
Stai puţin. Urmăm noi?
Nu încă. Mai avem câteva minute.
Ce facem?
Intri în segmentul pentru Lapte Praf, cânţi Gold Watch and Chain cu el.
N-am mai făcut asta de ani de zile.
Scuză-mă.
Scuzaţi-mă, dar trebuie să iau un avans în a mă face criţă azi.
Ce zici de Red River Valley?
Bine. Orice doreşti tu.
Aş vrea numai să fie un loc şi pentru Lola în emisiune mai târziu.
Aşa sper. Dacă e timp.
Păi, ăsta nu va fi cu adevărat ultimul nostru spectacol, nu?
Fiecare spectacol e ultimul tău spectacol.
Asta e filosofia mea.
Mulţumesc, Platon. Kierkegaard.
Încheie-te.
M-am încheiat. Nu merge mai sus de-atât.
Hei, ai putea să-i spui lui mutră de cartof aici
de faţă că fundul îi e prea mare pentru pantaloni
şi că i-l văd oamenii
şi că nu e ceva ce vreun om normal şi-ar dori vreodată să vadă?
Unde?
În spate. Acolo ţi-e fundul.
Ei bine, eu nu văd nimic.
- Hei, Molly. - Să nu-mi vorbeşti.
E totul decent pe-aici prin spate?
Nu mă întreba pe mine. Nu sunt maică-ta!
Ai fi decent dacă ai pierde vreo 13 kile din grăsimea aia oribilă.
Şi eu ţi-aş sugera să-ţi tai capul.
Mi-a arătat tatuajul ei odată.
Pe naiba!
Pe umăr.
Minţi de-ngheaţă apele.
Umărul stâng. Chiar aici.
- Ăla nu-i umărul! - Cum vrei tu să-i zici.
Eu îi zic claviculă.
Bine, atunci de ce nu o întrebi pe ea de chestia asta?
Poate te lasă să arunci o privire.
Păi şi ce scrie?
Scrie "Libertate".
Lib... Acum ştiu că minţi.
Haide. Trebuie să pregătim cd-urile.
Haide, nepoată.
Hei. Molly!
Molly! Du astea în faţă.
Aţi auzit că Soderbergii vând postul de radio?
Am auzit totul despre asta.
Eşti bine?
Da, bineînţeles. Ce?
E un sentiment ciudat, nu-i aşa?
- Ce? - Liniştea.
Ce?
Păi,
vei spune ceva în privinţa asta.
Le vei vorbi oamenilor, nu-i aşa?
Să le spui "Mulţumim că ne-aţi ascultat" sau ceva de genul.
Da, ştii tu.
Nu prea cred.
De ce nu? Spune-le "Mulţumesc".
Ce?
Nu prea sunt genul care să ţină discursuri memorabile.
Ce faci când pleci din casa cuiva?
Nu te întorci pur şi simplu şi...
Nu ţin vreun ditamai discursul. Un ditamai discursul lacrimogen.
Asta e! Ţi-e frică să nu cumva să plângi!
N-aş face-o.
Da, aşa-i. E adevărat. N-ai face-o.
Şi ştii, de-aia, cred eu, iubirea noastră a fost de scurtă durată.
Fiindcă am ştiut că atunci când ne vom despărţi nu vei plânge
aşa că mi-a trecut.
Are vreun sens pentru tine?
Nu, deloc.
Plăcintă cu rubarbă îngheţată Bebopareebop şi
umplutură îngheţată de rubarbă pentru plăcinte.
N-ar fi un moment bun pentru o bucată de plăcintă cu rubarbă?
Da, plăcintă Bebopareebop cu rubarbă.
Şi acum, pentru Bebopareebop,
vă rugăm aplaudaţi una din cele mai mari familii de cântăreţi ale radioului,
Fetele Johnson, Rhonda şi Yolanda.
- Bună, tuturor. - Bună.
Vă mulţumim. Vă mulţumim. Vă mulţumim mult de tot.
Vreau doar să vă spun cât de fericită sunt
de faptul că fiica mea Lola este azi aici.
- Haide, Lola. - Mersi, scumpo.
Vor să te vadă.
Pentru mine înseamnă foarte mult faptul că ai venit.
Da, mi-am botezat fetiţa Lola în cinstea mamei noastre.
Da, Lola era mama noastră.
Lola. Şi azi vom cânta
un cântec vechi pe care mama îl îndrăgea.
E unul dintre favoritele noastre.
Da. Ea ne-a fost sursă de inspiraţie.
Unii dintre voi cunosc povestea
dar ea e motivul pentru care ne-am apucat să cântăm la început
fiindcă ea...
a fost singura cale prin care ştiam să o facem fericită.
Ea era în genunchi, spălând podeaua în bucătărie.
Dar dacă stăteai în cadrul uşii şi cântai un cântec care să-i placă
atunci se uita la tine şi-ţi zâmbea.
Oricât de obosită ar fi fost...
Era un zâmbet la fel de lat ca şi Mississippi-ul.
La vărsare.
Nu aşa de încet, ticăloşilor. Vă rup gâturile.
- Da. - Vorbesc serios.
Şi îi puteai vedea dintele de aur.
Pot să văd faţa scumpă a mamei în fiecare duminică dimineaţă.
Toate cântecele religioase pe care le-am cântat.
Am îngenuncheat pentru rugăciune chiar lângă dragile noastre rude.
Haide, încheiaţi.
Fetele Johnson, mulţumim.
Oferite prin bunăvoinţa Biscuiţilor Powdermillk,
în cutia mare şi albastră cu imaginea unui biscuite.
Doamne, ce gustoşi sunt.
Şi prompţi.
Totodată, prin bunăvoinţa Mel's Big Boy Buffet.
De ce să plăteşti mai mult pentru mâncăruri pretenţioase
când tot ceea ce îţi doreşti este o friptură,
cu piure de cartofi şi budincă de pâine,
toate la Mel's Big Boy bufet pentru doar 4,99 de dolari.
Da, m-aţi auzit bine.
4,99 dolari.
Să-l aducem pe domnul Chuck Akers.
Domnule Chuck Akers, vino şi cântă-ne ceva.
Dulcele cântăreţ al comitatului Kandiyohi,
febleţea femeilor de pretutindeni.
Bunul meu prieten, domnul Chuck Akers.
Îmi pare bine să te revăd, domnule.
Mulţumesc, domnule.
Am vrea să cântăm ceva pentru toate admiratoarele noastre.
Asta e cam greu de făcut, fiindcă avem admiratoare prin atâtea locuri.
Eu, de exemplu, am fost peste tot.
Am cântat în corturi, şcoli, parcări,
în spatele unor camioane, cinematografe, săli de concert.
Am cântat chiar şi în biserici.
Da, ştiu, asta e greu de crezut.
Oricum, cântecul ăsta e pentru voi.
Şi suntem sinceri în tot ceea ce spunem în cântec.
Pe ei.
- Bună, Lola. - Bună.
Am auzit că ne vei cânta ceva azi. Abia aştept.
Nu. Nu. Poate.
Ar însemna foarte mult pentru maică-ta.
Întotdeauna a spus că ai talent.
Dar nu ştiu niciunul dintre cântecele lor.
Nu-mi ştiu decât cântecele mele.
Atunci cântă unul de-al tău.
Majoritatea sunt despre moarte.
Multe cântece bune sunt despre moarte.
Ale mele sunt toate despre sinucidere.
Da, ştii tu, despre cum te spânzuri cu un cablu de alimentare,
monoxid de carbon, supradoză.
Am putea cânta împreună Amazing Grace.
Ştiu şi eu Amazing Grace.
Da? Păi, atunci,
eu cânt la chiatră, îl cântâm împreună
şi închidem într-un mod spectaculos seara.
Ştii, nu ştiu dacă ştiai asta
- despre prietenul meu Dusty, aici de faţă. - Hei.
Dar a învăţat să cânte cântece religioase în San Quentin.
Taci.
Da, acolo l-am întâlnit.
Eram cu Johnny Cash, cântam prin închisori.
Taci din gură.
Era plin de criminali monstruoşi şi depravaţi.
- Şi, păi... - Mincinosule. Cum zici tu, cretinule.
Şi el a cântat Amazing Grace
şi aproape că te-a făcut să uiţi pentru ce a fost închis.
Şi e un lucru despre care nu vreau să vorbesc.
Ştii, eşti atât de prost încât aţi putea fi gemeni.
M-a pus să jur pe Biblie că nu voi spune niciodată ce a făcut, şi nu o voi face.
Aşa că să o lăsăm aşa. Dar dă-mi voie să-ţi spun ceva.
Ai grijă la îmbrăţişări.
Da.
Mulţumesc. Mulţumesc.
Mulţumesc, G.K.
Domnule Chuck Akers!
Mersi, Chuck.
Robin şi Linda Williams.
Să vorbim acum puţin despre ketchup.
Da, ketchup, obţinut din roşii care conţin raze naturale de soare
de care avem nevoie în partea asta de ţară.
Nu suntem oameni luminoşi.
Nu suntem nişte oameni ai paradisului sau ai plajelor.
Suntem oameni întunecaţi.
Oameni care cred că ar putea fi mai rău.
Şi aşteptăm să fie mai rău.
Venim din familii în care am fost învăţaţi să credem
că viaţa e o luptă
şi că, dacă te vei simţi vreodată fericit,
ai răbdare că va trece.
Aşa că am putea...
Voi când intraţi?
Imediat ce fund de cartof îşi închide fleanca.
Mersi de încurajări.
O să te descurci de minue. Îmbrăţişează-mă.
În regulă, băieţi.
Revenim într-o clipă,
dar, mai întâi, hai să vorbim puţin despre pantofi!
Ăştia sunt pantofi Guy. Băieţi...
Da, pantofi Guy. Făcuţi să dureze.
Întrebaţi de pantofi Guy's Cash, cu gaura în tălpi,
că să-ţi poţi pune banii când mergi pe munte.
Nu-i aşa, Lefty?
Eu acolo mi-i ţin, G.K.
În regulă. Să îi primim în scenă acum,
vechii excursionişti,
aceşti Pachelbels ai preeriei, aceşti Brahms ai dormitorului,
uite-i pe Dusty şi Lefty.
- Ne pare bine că sunteţi aici cu noi. - Mersi, Garrison.
Da, e bine să ne întoarcem la spectacol,
fiindcă, ştii, te simţi foarte singur acolo, în preerie.
Şi un cowboy se cam satură de peisaje după o perioadă.
Te saturi până peste cap şi
începi să-ţi doreşti să ai pe cineva cu care să vorbeşti.
Cineva inteligent.
Deci simţi nevoie de companie, nu?
Păi, să ştii, e adevărat, Garrison.
Şi nu-i acelaşi lucru, să vorbeşti cu calul.
Calul meu este extrem de inteligent.
Ştie matematică.
Ştie fizică şi chimie
dar nu reuşesc să-l învăţ filosofie.
Nu-l poţi învăţa filosofie?
Păi, nu. Nu-i poţi da Descartes unui cal.
Asta a fost bună, să ştii.
Ce-ai zice dacă am cânta un cântec, Dusty?
Să cântăm, Lefty.
Un, doi, ştii ce-ai de făcut.
Aşa că mama a spus...
mama a spus apucă-te de radio
când cineva înălţa un zmeu şi-i căzuseră hainele? Ha.
Un om zburând dezbrăcat.
De ce nu şi-a tras la loc pantalonii?
Se ţinea de zmeu, nu putea să-i dea drumul.
Era sus de tot.
Teizeci de metri în aer.
Cincizeci.
Păi şi cum te-ai apucat de radio?
Păi aşa l-am cunoscut pe tatăl tău.
Urmează solo-ul.
Da. Foarte bine. Foarte bine.
- Stai puţin, tipul dezbrăcat... - Da?
- Era tata? - Da.
Ha.
Un bărbat dezbrăcat cu chiloţi roşii de baie în jurul gleznelor.
L-au văzut câteva mii de oameni,
aşa că ne-am gândit că ar fi un moment bun să plecăm din oraş
aşa că am luat o maşină şi am mers spre Chicago.
Eu intru să plătesc benzina
şi el se trezeşte şi decide să meargă la baie.
Aşa că eu mă întorc.
Mă gândesc că încă doarme pe bancheta din spate
aşa că mă pun la volan şi conduc spre Chicago.
Şi-l las acolo în Oshkosh.
Şi el intră în cafenea şi mama ta era chelneriţă.
Aşa s-au cunoscut.
Aşa am ajuns eu să mă nasc.
Păi, la asta s-a ajuns, da.
Adică, vreau să spun că dacă te-ai fi uitat în spate
şi ai fi văzut că nu e acolo, eu n-aş mai fi existat.
Păi, noi doi nu ne înţelegeam prea bine, aşa că de-aia.
E foarte ciudat.
De fapt, nu. Cred că e unul dintre
cele mai frumoase lucruri pe care nu le-am făcut vreodată.
Şi, aşadar, cum te-ai apucat de radio?
Păi, era o emisiune numită Jubileul Mazării Fierte.
- Da, cu tata. - Da,cu tatăl tău.
- Mazăre Fiartă Fericită. - Mazăre Fiartă Fericită, ştii?
Vorbiţi mai încet.
Se desfăşoară un spectacol aici.
Să trecem atunci la nişte felicitări şi scrisori
de la prietenii şi vecinii de pretutindeni.
E atât de bine să ştii că sunteţi acolo şi ne ascultaţi.
Uite câteva rânduri de la Aaron,
care spune că emisiunea noastră e o sursă de relaxare şi distracţie pentru el.
- Şi speră... - Speră ca Fetele Johnson
-speră să le audă cum îşi mişcă coapsele
şi cântă "Atinge-mă, Sărută-mă, Fii bărbatul meu".
Nu, glumea doar, zice el.
Glumea.
Spera să cânte Gold Watch and Chain.
- Sunt sigur. - Yolanda.
Yolanda şi cu mine.
Aşa că hai să o aducem pe Yolanda aici.
Acest cântec vechi şi frumos Gold Watch and Chain. Băieţi.
- Molly? - Ce?
Vrei să vii aici puţin?
Ce e, Guy?
Vreau doar să...
Eşti gras.
Poate te gândeşti să o laşi mai moale cu deserturile şi berea.
Şi deasemenea posibil sexul cu bărbaţii.
Când... când s-a întâmplat asta?
Cine... cine ţi-a făcut asta?
Da, Lefty, Dusty, ştiaţi... ştiaţi de asta?
Fătuca noastră va fi o mamă singură.
- Sărăcuţa de tine. - Mulţumesc.
Jur pe un teanc de Biblii că nu am fost eu, dragă.
E bine de ştiut, Dusty. Mersi.
Ar trebui să stai jos.
Ignoră-i.
Dusty!
Asta îmi aminteşte.
Despre cântecul acela obscen pe care l-ai cântat săptămâna trecută.
- Obscen? - Da.
"O să-ţi dau ciuperca mea dacă îmi arăţi ţâţele tale"?
Nu, nu acela.
"Să te iubesc nu e uşor, dar am auzit că pe sora ta e"?
Nu, nu, nu. "Vino şi călăreşte-mi poneiul toată noaptea.
"Vino şi călăreşte-l pe spatele gol, o să-ţi cânt un cântec. " Acela.
Ăla e doar un cântec despre călărirea unui ponei.
Ce... desper ce naiba credeai că e?
Hai să ieşim cu puţin stil, bine?
Ce zici?
"Să ieşim"? Ce vrei să zici?
Exact ce am spus.
"Să ieşim?" Te referi la mine?
La noi toţi.
Pe Sam Hill, ce tot vorbeşti acolo, domnule?
- Stai aşa. - Hei.
Am nişte sandvişuri cu salată de ou dacă ţi-e foame.
Fără arme în spatele scenei.
Mi-e foame. Mereu mi-e foame.
Ştiai că e însărcinată?
Mulţumesc, Yolanda.
Ce cântec frumos.
Această parte a spectacolului nostru vă este oferită de...
Biscuiţii Powdermilk...
şi de asemenea de către banda adezivă.
Bandă adezivă. Da, bandă adezivă.
Bandă adezivă.
Un lucru folositor prin gospodărie...
aproape tot ce e în jurul unei gospodarii.
Uneori trebuie să faci reparaţii, uşile se deschid singure...
şi ferestrele, tot felul de lucruri se pot întâmpla.
Uneori pur şi simplu uiţi ceea ce cauţi...
iar banda adezivă poate fi la îndemână.
O poţi înfăşura în jurul degetului ca pe o sfoară sau aşa ceva.
Nu poţi să o lipeşti cu bandă. Mă rog.
Să ştii că lucrurile tind să se dărâme.
Confuzia e molipsitoare în ziua de azi.
- Doar că lucrurile tind să o ia razna... - Doamne.
Şi în mod special pe măsură ce îmbătrâneşti...
banda adezivă va fi cel mai folositor lucru.
Toate reparaţiile sunt pe termen scurt. Ştim asta.
Să ziceam că ai un robinet care curge şi tu...
Apa curge, picură pe bufet...
şi... şi lemnul se desprinde de perete...
şi ai nevoie de ceva ca să-l repari.
Doar iei o rolă de bandă adezivă.
Asta ar fi... lucrul perfect.
Sau poate că urangutanul a tot sărit pe el.
Greutatea urangutanului a zdrobit...
a zdrobit o parte a tejghelei.
Şi... şi apoi rottweiler-ul tău...
vine şi-l muşcă pe urangutan de fund.
Îl face nervos.
Hei.
Rottweiler-ul, de fapt, e încuiat la subsol.
Îmi pare rău să te corectez, Rhonda.
Îi aud cum o fac.
- E încuiat în subsol. - Rottweiler-ul şi urangutanul.
O încuietoare dublă.
Pentru că... urangutanii, ştii...
Ei au degetele iar el are un ferăstrău.
Un ferăstrău.
A făcut o gaură mare în uşă iar rottweiler-ul a ieşit.
Aşa l-a muşcat pe urangutan de fund.
Şi apoi... şi apoi să nu uităm de păun.
Apoi stolul. Era...
un elicopter mare care zbura pe aici.
Exact printr-un stol de gâşte canadiene.
Şi, gâsca cuiva chiar se cocea.
Apoi l-au enervat pe păun.
Da! Apoi...
Şi acest... acest bolnav...
- Păunul. - Nu, aşteaptă.
Acest sadic... un sadic în tenişi îi înspăimântă pe toţi.
Şi păunule, el... sare la urangutan.
Ciocul său...
da... arată ca un iatagan.
Da, dar ţinta lui e... E anapoda şi... şi apoi...
Ia ferăstrăul şi-l aruncă.
Urangutanul îl aruncă în păun.
Dar are o ţintă proastă. Ţinta.
Trece printr-o fereastră.
Dar aproape...
Da... îl loveşte pe poştaş.
Murray. Dar nu. Îl ratează cu câţiva centimetri.
Şi apropo, îţi aduce o scrisoare de la fosta ta prietenă. Îţi aduci aminte de ea?
Care încă mai e furioasă pe tine pentru că ai părăsit-o.
Ştii, pur şi simplu ai dat-o la o parte. Femeia pe care o iubeşti.
Doar pentru că ai găsit pe altcineva.
Cum ai putut să faci aşa ceva?
Nu va înţelege niciodată. Şi...
bandă adezivă nu te va ajuta deloc.
Nu, cred că nu, cu două...
Şi banda adezivă nu te va face un om cinstit.
Nu, nu mă va face. Dar în două din trei treburi casnice, banda adezivă.
Şi nici măcar nu te va ajuta să găseşti ceea ce...
căutai, aşa că... Ce căutai?
Căutam banda adezivă. Banda adezivă.
Toate reparaţiile sunt temporare şi pe termen scurt.
E aproape singurul lucru...
care chiar funcţionează uneori şi acela e banda adezivă.
Mai mult din emisiunea "A Prairie Home Companion" imediat...
după un moment publicitar despre cafea.
Da, Jearlyn, nimic nu stimulează o persoană...
şi nu o ţine concentrată ca o cafea bună.
Cafea neagră.
Atât de bună. Mă bucur că şi ţie îţi place.
Chuck? Sunt gata pentru tine acum.
Chuck?
Hei, eşti îmbrăcat? Chuck?
Chuck, ce se întâmplă acolo?
Lumânări şi muzică şi...
Hei, hei, trezeşte-te, amice.
Hei... Chu...
Chuck?
Dragă? Eu sunt.
Gata sau nu, eu vin.
Caut un hot dog mare ca să-l iau în gură, bătrâne.
De ce te ascunzi de mine?
Trezeşte-te. Trezeşte-te dulceaţă.
Chuck?
Chuck! Chuck!
E în regulă. E în regulă. E în regulă.
Dar cum poate fi mort?
Pur şi simplu s-a dus, atâta tot.
Chuck al meu.
Puiul meu.
Moartea unui bătrân nu e o tragedie.
Nu vreau să se prăpădească.
Iartă-i neajunsurile şi mulţumeşte-i pentru toată dragostea şi protecţia.
Adio, scumpule.
Mulţumesc mult.
E timpul pentru despărţire ca să poată fi identificat.
Şi ne vom întoarce cu mai multe după acest moment.
Doamnelor şi domnilor, suntem la nouă minute de transmisie, vă rog.
Nouă minute.
Hei. Nu se fumează, domnule.
Chuck Akers e mort. S-a dus.
Nu pricep.
Am spus că Chuck e mort.
Cine e mort?
Chuck.
Când?
Acum.
Tocmai a murit?
Nu ştiu când naiba a murit.
Nu am fost acolo.
Care a fost ora aproximativă a morţii?
Recent. Ce-ar fi să te duci să vezi singur.
E acolo.
Mai ştie cineva de asta?
Nu am idee.
Pentru că dacă mai ştie cineva de asta şi nu spune nimeni nimic...
Trebuie să ştiu de asta.
Scuză-mă.
Îţi ascultam emisiunea...
până când am murit.
Numele meu era Lois Peterson.
Conduceam până la o cabană în nord...
iar tu spuneai o poveste iar eu râdeam.
Apoi maşina a ieşit de pe drum apoi într-un şanţ apoi s-a răsturnat.
Şi în acest timp, m-am gândit la ceva...
că povestea nu era atât de amuzantă.
Şi apoi...
Stăteam într-o iarbă înaltă uitându-mă la propriul corp.
Îmi pare rău.
Eram în drum spre cabană ca să mă întâlnesc cu iubitul meu Larry.
Am plănuit-o de peste două luni.
Şi din cauza poveştii tale, am pierdut controlul şi am murit.
- Aşa că... - Îmi pare rău.
Aşa că într-un fel m-ai omorât.
Nu e interesant?
E foarte mort.
În urmă cu doar o jumătate de oră umbla...
făcând schimb de gaze cu atmosfera.
Ei bine, acum sunt mai multe afară decât înăuntru.
Ar trebui să chemăm poliţia.
Nu.
Când va veni vremea, voi suna eu.
Tu... doar...
în regulă. Suntem la cinci minute de emisie.
Nu vorbi cu nimeni despre asta. Bine?
Ţine-o sub pălărie.
Vezi-ţi de treaba ta.
Voi asigura eu zona.
Hai să continuăm spectacolul.
Vei fi în regulă?
Da, voi fi în regulă.
Deci chiar eşti un înger?
Desigur.
Ce faci?
Păi, e o întrebare cam stupidă.
Nu, nu. Eu... fac multe lucruri.
Îi consolez pe oamenii cu adevărat trişti.
Şi fac apariţii personale.
Eu...
Lacrimi pe o statuie.
Odată am pus faţa Domnului într-un castron cu terci de ovăz.
Doar ca să înveselesc oamenii.
Ştii tu, chestii de genul ăsta.
Dar de cele mai multe ori eu... îi duc pe oameni sus să-l vadă pe Dumnezeu.
De asta sunt aici.
Dar mă tot gândesc la poveste...
şi de ce era amuzantă.
Povestea pe care am spus-o la radio?
Era despre pinguini.
Glumă cu pinguini.
Doi pinguini care stăteau pe un sloi de gheaţă.
Aceea.
Şi primul pinguin spune...
"Arăţi de parcă ai purta un costum."
Şi al doilea pinguin spune...
"Ce te face să crezi că nu port?"
- Mai e? - Nu.
Asta e gluma?
De ce e amuzantă?
Cred că e amuzantă pentru că oamenii râd când o aud.
Eu nu râd.
Tu eşti un înger.
G.K. Pe scenă, te rog. G.K. Pe scenă, te rog.
Ar trebui să mă duc.
Da, desigur. Nu pentru tine am venit.
Bine. În regulă.
Cred că mă aşteaptă.
Ce a spus al doilea pinguin?
Al doilea pinguin a spus, "Ce te face să crezi că nu port?" Bine?
- Bine. - În regulă. Ne mai vedem noi.
Nu te grăbi.
Mersi.
Două minute până la emisie. Două minute vă rog.
Pot să vorbesc ceva cu tine?
Avem o problemă aici, pe care o monitorizăm...
dar am vrut să ţi se aducă la cunoştinţă.
Te referi la femeia în haina de ploaie albă?
Nu, e o femeie în a...
într-o haină de ploaie albă. Da. Ai văzut-o?
- Am văzut-o aici. - I-ai vorbit?
Tu... nu, vorbeai cu ea.
Ai văzut asta?
Da. Tu.
Ei bine, dacă o vezi în public, vreau să îmi faci un semn.
Doar foloseşte... fă-mi un semn cu mâna.
Dar...
Nu. Uite, fă-l la spate.
- Doar... doar... doar mişcă mâna. - Coada de iepure?
Da şi fă-mi şi un semn verbal, ceva... ceva codat.
Doar spune indemnizaţie.
- Indemnizaţie. Da. - Bine.
Sau nu. Graniţe Falls.
Bine. Cum se...
Cum se zice? Graniţe Falls?
Doar spui, apoi am vrea să facem o melodie nouă...
pentru dragii noştri prieteni din...
Graniţe Falls.
Bine. În regulă. Bine.
Şi dacă nu aud, asta va fi o replică pentru Rich...
să cânte ceva.
- Acela e codul. - Cod?
Atunci o să-mi dau seama. Bine?
De fapt, aşa am ajuns în radio.
Codul Morse.
Am fost operator pe... pe un vas.
O furtună mare. Noiembrie.
Nu voi uita niciodată.
Ai ajuns la staţia radio de pe navă...
şi ai spus glume şi ai cântat timp de două ore...
până când vasul a intrat în siguranţă în port.
Da. Ţi-am spus povestea asta?
Graniţe Falls.
- G.K.? - Graniţe Falls. Da.
Da?
Dacă îl vezi pe G.K. fă asta pe la spatele lui...
Cincisprezece secunde.
E replica ta să faci aşa.
Deci unde o să munceşti după asta?
Nu ştiu. O să găsesc ceva de muncă pe undeva.
Pe unde?
O slujbă la care nu va trebui să scot niciun cuvânt.
De ce?
De aia. Uite acolo.
Ce vei face?
O să fii manechin pentru lenjerie intimă sau ce?
Dacă mi-o cer, sigur.
- S-a făcut. - Da.
Şi ne-am întors cu "A Prairie Home Companion"...
adus dumneavoastră de către Federaţia Organizaţiilor Asociate.
Undeva este o organizaţie exact pentru tine.
Şi prezentat de către Fred Farrell...
numele în care aţi ajuns să vă încredeţi treptat...
când vine vorba de neplăcerile cauzate de animale.
Fetele Johnson urmează...
şi bătrânii dibaci în găsirea de poteci, Dusty şi Lefty sunt aici cu noi...
şi buna noastră prietenă Jearlyn Steele.
Jearlyn.
E timpul să mă duc.
Eu sunt îngerul Asphodel.
Vin aici ca să-mi fac treaba şi să aduc mila pe lume...
şi să-I slăvesc sfântul nume.
Bine. E în regulă cu mine.
Vrei să fii un înger?
Aş zice că tu...
tu să fii un înger.
Eşti destul de angelica pentru mine.
Eu zic să-ţi întinzi aripile şi să zbori.
Asta e o revelaţie.
Pentru amândoi.
Ascultă, dacă tu eşti un înger, eu...
Mă întreb dacă...
dacă noi ar fi să...
ştii tu.
Ai...
simţi ceva?
Aş simţi dragostea.
Poţi aştepta aici. Nu va dura mult.
Ai o problemă cu caii?
Nu, nu, no. Doar... te rog să ai grijă. Atâta cer.
Al, Al. E ceva în neregulă cu becul ăsta.
Nu, nu. Aşa trebuie să clipească.
E... aşa că nu sună.
E telefonul meu. Scuză-mă.
Da?
E aici?
Bine. Mersi.
Omul cu toporul e aici.
Mă ocup eu.
În regulă.
Molly?
A văzut-o cineva pe Molly?
Domnule Crust?
Cruett! Nu cred că ne-am cunoscut.
Guy Noir.
Vice-preşedinte, Şef la Paza şi Achiziţii de Date.
Bravo ţie. Spectacolul e aproape gata?
Aproape. Da.
La ţanc atunci.
De când timp merge emisiunea?
Cineva a zis cincizeci de ani.
Aproape. Treizeci... şi ceva.
Ciudat. E ca o călătorie în timp.
Mă simt ca un antropolog...
care găseşte un trib primitiv dansând în jurul unui foc în pădure...
spunând poveşti, cu scântei plutind în aer.
Da.
Ei bine, avem boxa de lux pentru tine, chiar aici.
Pe aici.
Cine e tipul acela?
Acela e tipul, obişnuia să vină să vadă spectacolele.
Un localnic. E scriitor.
A scris romane.
F. Scott Fitzgerald.
A crescut chiar aici în St. Paul.
Ce fel de romane?
Romantice.
În mare parte.
Nu citesc romanţe. Nu am timp.
De obicei primim clienţi aici.
Ştii, cinci sau şase de-odată, sponsori...
Frumoasă lucrătură în gips acolo în jurul avanpremierei.
Va trebui să ne amintim să păstrăm o bucăţică din ea.
Îmi doresc să fi filmat spectacolul ăsta.
Asta e o emisiune în direct.
Caseta. Motive istorice.
Trimite-o la un muzeu.
E grozav. Asta e tot ce îmi trebui.
E prima oară când moare cineva la spectacol.
- Adică, prima oară! - Al, cu toţii îmbătrânim.
E mort?!
Spectacolul nu s-a terminat, nu?
Avem un mort jos.
Trebuie să facem ceva.
Bucură-te... bucură-te că nu e pe scenă.
- Când s-a întâmplat asta? - Cine e acela, Chuck?
- Da. - Unde e Evelyn?
Evelyn era acolo jos.
O aştepta pe Evelyn când a murit.
A murit cu inima plină de speranţă.
Da, nu e un mod rău de a muri dacă stai să te gândeşti.
Să stai în lenjerie intimă pe întuneric, ştii?
Aşteptându-ţi iubita să vină.
Era în lenjeria intimă?
Donna mi-a spus că purta boxeri zmeură pe ei...
şi o sticlă mare cu ulei de masaj şi o lumânare parfumată arzând...
şi Mills Brothers' Greatest Hits.
Era pregătit. Era gata pentru Evelyn.
Pot să îţi ofer ceva de băut?
Apă. Fără gheaţă. Fără lămâie.
Până sus. Frumos.
Efecte sonore radio învăţate de la un maestru.
Ce pot să-ţi zic despre emisiune?
Ştiu tot ce am nevoie despre emisiune.
- Eşti sigur? - Da.
Nu te vei răzgândi?
Nu.
O mulţime de oameni buni acolo sus.
Pe scenă.
Mulţi.
Adică, sunt un om umblat ca şi tine...
dar oamenii aceştia s-au implicat sufleteşte.
Acum se pot implica în altceva.
Întotdeauna e ceva în care să te implici, nu-i aşa?
E aşa cum scrie în Scriptură...
trebuie să-ţi pierzi viaţa înainte...
să o poţi găsi.
După Scriptură va ghidaţi voi aici?
Compania este deţinută de oameni credincioşi, domnule Noir.
Înainte să-mi întorc faţa către Dumnezeu şi eu am cântat într-o formaţie.
The Dukes of Rhythm.
Eram groaznici.
Apoi, slavă Domnului, am fost salvaţi de simplă realizare a adevărului.
Nu eram deloc buni. Am fost concediaţi.
A fost o binecuvântare.
Vrei să spui ceva?
Ce zici? Nu, nu vreau să spun...
Ştii, ar trebui să spui ceva...
pentru că a făcut parte din spectacol atâţia ani.
Absolut.
Nu ţin discursuri de laudă. Nu.
E un motiv pentru asta? Sau pur şi simplu nu-ţi pasă de oameni?
Sunt la o vârstă la care dacă aş fi început să fac asta...
Nu aş face decât asta.
Ce zici de un simplu moment de reculegere?
Reculegere la radio? Nu ştiu cum funcţionează asta.
Garrison, bine, mulţumesc.
Bun, avem la dispoziţie cam 30 de secunde. Treizeci de secunde.
Stai aşa puţin. Spui că dacă mi-ar muri mama...
nu ai face nimic, nu ai spune nimic.
Dacă ce?
Ai ignoră asta, te-ai purta ca şi cum nu s-ar fi întâmplat nimic?
Cum poţi să faci asta?
Noi nu ne uităm în urmă în radio.
Asta e frumuseţea.
Nimeni nu îmbătrâneşte. Nimeni nu moare.
Pur şi simplu continuăm.
Dacă mori?
Voi muri.
Nu vrei ca oamenii să îşi amintească de tine?
Nu vreau să li se spună să îşi amintească.
Ştii ce? Cineva a murit acolo.
Aşa e.
Bine? Şi nici măcar nu-i acordăm atenţie...
şi nici măcar n-o să spui ceva?
Acordăm atenţie făcându-ne treaba.
Hai, hai, hai. Tu urmezi.
Trebuie să rog pe cineva să mă ducă acasă.
Nu-mi petrec singura noaptea asta.
Nu... nimănui nici măcar nu-i pasă.
Nu, nouă ne pasă. Tuturor ne pasă.
Ne pasă.
Vom vrea să avem...
un frigider plin cu Prinţul Pizza.
Pizza îngheţată are întotdeauna un gust de casă.
Făcută din brânză şi cârnaţi de Minnesota adevăraţi.
E amuzant... e amuzant.
Să-i urmăresc prin sticla asta, e ca o grădină zoologică.
Mă întorc imediat.
Da, Guy Noir aici
Dă-mi-o pe Molly.
Da?
Molly, ascultă, am nevoie să faci ceva pentru mine. E foarte important.
Ce?
Vreau să vii aici ca să putem vorbi fata în faţă.
- Poţi să faci asta? - Sunt chiar aici.
Ce... b... d...
- Cine-i asta? - Nu ştiu.
Nu, cine... Cu cine vorbesc?
Nu... Sunt!
Alo?
Nu e nimeni acolo.
Bine.
Vreau să te rog să faci ceva pentru mine.
E foarte important.
- E... - Ce?
Am nevoie de ceva de băut.
Je...
Eşti bine?
Da.
Cum merge treaba cu omul cu toporul?
Foarte alunecos.
Cum ţin băuturile acolo?
Merge foarte bine.
Adică, e dur. E dur.
Dar, cred, cred că am o altă soluţie.
Ce?
A fost într-o formaţie.
Cu mult timp în urmă, numiţi Dukes of Rhythm...
şi cred că dacă îi putem aduna pe băieţi...
şi să îi aducem la emisiune...
Scuze.
Poate reuşim să-l convingem să se răzgândească.
Să facem un fel de reuniune, cu toţi membrii trupei...
chiar aici la The Prairie Home Companion.
Pentru finalurile fericite.
Finalurile fericite!
Doamne, ce bine e.
Lapte de la mama.
- Ce? - Scuze.
Uite ce vreau să faci.
Du notiţă asta...
femeii...
din culise...
Să i-o dau cui?
Doamnei din culise.
Doamnei blonde care poartă un trenci alb.
Doamna blondă cu un trenci alb?
Da. E frumoasă, blondă.
Nu o poţi rata.
"Înger, bărbatul din..."
Vas?
Cabină.
"Bărbatul din cabină...
Fă-l să plece."
Dă-i asta, apoi distruge aia.
E timpul să aducem o favorită aici la "A Prairie Home Companion"...
Adică două femei grozave care cânta împreună...
din tinereţe crescând în Oshkosh, Wisconsin.
Au ţinut în viaţă toate melodiile acelea vechi.
Vă rog să le întâmpinaţi pe Fetele Johnson, Rhonda şi Yolanda.
Mulţumesc.
Mulţumesc foarte mult.
Vom cânta o melodie pe care am compus-o mamei noastre.
Care ne-a crescut...
fără lucruri extravagante.
Fără excursii de vacanţă.
Chiar fără vacante.
Dar am avut un lux...
şi acela era... muzica. Ştiţi?
Mamei îi plăcea să cântăm.
Da, indiferent cât era de obosită, îi plăcea...
să ne audă cum cântăm.
Aşa că asta e pentru tine, mamă.
Chuck, cânta asta pentru tine.
Ar trebui să fii acolo şi să cânţi cu ele.
Bine, bine, e rândul tău. Pe ei.
Fetele Johnson, mulţumesc.
Oferite de către Biscuiţii Powdermilk în cutia mare şi albastră.
Să-i aducem aici acum de pe poteca aceea singuratică şi prăfuită...
bătrânii cercetaşi în persoană, Dusty şi Lefty.
Mulţumesc foarte mult.
Lefty şi cu mine suntem foarte mândri de asta.
E un număr nou-nouţ.
Şi am vrea să-l dedicăm tuturor prietenilor noştri...
Maple Plain şi... şi Glenwood şi Renville şi desigur...
bunii noştri prieteni de la fermă.
Asta e pentru voi.
Unu.. doi... trei.
Doamne.
O să-i omor.
Hei, ce faceţi acolo?
Ai una, Dusty?
- Am una, Lefty. - Să o auzim.
Cu cât mai mulţi cu atât mai bine.
Cum rămâne cu sânii?
Cântă despre sâni şi despre poponeţ...
şi Dumnezeu mai ştie ce? Hei, de ce nu?
Hai să stricăm întregul spectacol.
Cred că...
Hai să... hai să bem ceva.
Hai să ne îmbătăm. Ce zici?
Puştiule. S-a terminat puştiule.
Au tras ştecherul.
Eşti gata pentru încă una?
Da.
Să vedem, am...
Unu, doi, trei...
Ai auzit de transportul de Viagra care a fost furat?
Nu, cine cred că a făcut-o?
Păi, nu ştiu...
dar sunt în căutare de criminali notorii.
Adu-l pe Garrison aici.
Se închide.
Mai ai una?
Mai am una, Lefty.
Sven i-a spus prietenului său, "Băiete, cred că soţia mea a murit."
Prietenul său a spus, "Cum adică crezi?"
"Sexul e la fel, dar vasele se adună în mormane."
Hei, Dusty.
Da, Lefty?
Ştiai că diareea e ereditară?
Nu, nu ştiam.
Da, se transmite în blugi.
Hei, Lefty?
Da? Dă-i drumul.
De ce i se spune SPM?
SPM? Păi, nu ştiu. De ce?
Căci Vaca Nebună era deja luat.
Gata, ajunge.
Hei, Dusty.
Da, Lefty?
Ce obţii când alături apă sfinţită cu uleiul de ricin?
Nu ştiu, Lefty. Ce obţii?
O mişcare religioasă.
Hei... hei, Lefty, ce ia spus elefantul omului dezbrăcat?
Ce a zis?
E drăguţă, dar chiar poţi respira prin chestia aia?
Haide.
Hei!
Mulţumesc!
Sperăm că v-a plăcut spectacolul nostru din această seară.
Cu siguranţă ne-a făcut plăcere să vă avem alături.
Dumnezeule mare. Doamne sfinte.
Mai avem şase minute! Cum s-a întâmplat aşa ceva?
Uite, ai ceva pentru şase minute?
Ai repetat ceva? Orice? Orice?
Ascultă-mă. Ascultă-mă.
Dragă, îţi aminteşti că ţi-am spus că o uşă se închide şi alta se deschide?
Du-te jos.
Adu-ţi muzică şi vino şi cânta.
- Acum? - Lola, du-te, du-te, du-te.
Poţi s-o faci.
A spus să te duci! Du-te!
Înainte să termine.
Asta da persoanelor timide şansa să se ridice...
şi să facă ceea ce e nevoie.
Vom aştepta cu nerăbdare să vă revedem aici la Teatrul Fitzgerald...
săptămâna viitoare la aceeaşi oră.
Oferit din nou de aceaşi Biscuiţi Powdermilk.
Şase minute. Lola va cânta un cântec.
Uşile sunt deschise.
Dar mai întâi, vom aduce o tânără...
ca să-şi facă debutul la emisiunea noastră.
Să o ducem pe această tânără şi foarte talentată...
tânără care ştie toate cântecele vechi şi bune...
în prima ei apariţie...
chiar aici la emisiunea noastră radiofonica.
Aplaudaţi-o acum pe frumoasă şi tânăra domnişoară Lola Johnson.
Lola Johnson.
Doamnelor şi domnilor.
Aşa e cântecul ăsta?
Într-un fel.
Care e următoarea replică?
N-am idee. Nu ştiu.
Frumos cântec. Termină.
Mulţumesc.
Uite o tânără care are un viitor strălucit.
Şi noi mergem. Am plecat de aici.
Şi ăsta e spectacolul nostru.
Nu uitaţi să ţineţi picioarele pe pământ...
speranţele sus...
să vă rugaţi pentru ploaie, să aveţi umor...
şi să mâncaţi Biscuiţii Powdermilk.
Mulţumesc, tuturor.
Emisiunea aproape s-a terminat.
În mai multe feluri.
Frumos parfum. Cu cine eşti? Emisiunea?
Într-un fel.
Ascultam emisiunea asta în fiecare săptămână.
A fost grozavă la vremea ei, dar timpul s-a scurs. Viaţa merge mai departe.
Aşa e.
Ai grijă cum conduci în seara asta.
Vrei să te duc undeva?
E o scurtătură până la aeroport.
Un deal abrupt urmat de o serie de curbe strâmte şi un stejar imens.
Cum te numeşti?
Asphodel.
Drăguţ. Îmi place cum îţi stă părul.
Când îi ascultăm...
era de parcă erau toţi prietenii mei buni.
Dar altceva s-a întâmplat, nu?
Da.
Ei bine...
Eu nu sunt altceva.
Cât durează drumul până la aeroport?
Douăzeci de minute.
Ea a spus că este o scurtătură.
Da, domnule. O ştiu.
Atunci l-am văzut ultima oară.
Maşina s-a lovit de un copac şi a explodat.
Rămas bun.
Dar nu s-a schimbat nimic.
Au cântat Sweet By and By...
şi publicul a plecat unul câte unul şi toţi şi-au făcut bagajele şi au plecat.
La prima oră a dimineţii...
un camion de la demolări se opreşte în faţă...
şi doi tipi au început să găurească pentru explozibili.
Exact cum aţi învăţat la engleza de clasa a opta.
Haide, amice.
Lasă-mă să-ţi cumpăr ceva de băut.
Donna, să fie cu trei ouă.
- Nu, ascult-o. - Îţi spuneam.
Ce spuneai?
Vorbim despre un turneu de rămas-bun.
- Da. - Cine?
Întreaga gaşcă de la emisiune.
- Da. - Dar spectacolul s-a terminat de ani de zile.
Da, vreau să zic...
Şi? Întotdeauna am vrut să fac un turneu de rămas-bun.
Mi-a plăcut ultimul spectacol.
Vreau doar să fac un ultim spectacol apoi încă unul...
până când ajung într-un scaun cu rotile.
Vreau să le tot fac
Ştii tu, atâta timp cât îmi pot aminti cuvintele.
Sunt o mulţime de oraşe în care nu am cântat.
Adică sunt Gooseberry Falls şi Lake Winnebigoshish.
În Lake Winnebigoshish o mulţime de oameni aşteaptă să ne vadă.
Să nu te bazezi pe mine.
Am o mulţime de treabă
Ce?
Chestii. Lucruri în desfăşurare.
Diferite afaceri pe care... le derulez.
Voi pleca din oraş des.
- Da, bine. Deci, cu tine cum rămâne? - Hei, sunt liber.
Grozav!
- Lucrez la parcare. - La parcare?
Da. E o slujbă bună. Îmi place.
Am citit o mulţime de cărţi.
Să fie patru ouă.
Citeşti o mulţime.
- Da. - E interesant.
Ia uite aici! Uite cine e aici!
Doamne, ce dor mi-e de tipii ăştia.
Ia uite cine a venit din preerie.
Credeam că ai plecat din oraş înainte şerifului?
Femeia a hotărât să nu depună plângere.
Da? Care era acuzaţia? Sforăit?
Dragoste.
De-abia am revenit în oraş...
din cazinourile din Dakota de Sud.
Da? Ce-aţi cântat? Pinochle?
Ne-am cântat muzica.
Hei, am auzit că pui la cale un turneu.
Da.
Am adăugat nişte trucuri cu sfori în repertoriu.
Lasso-uri în flăcări.
Se numeşte "Inele de Foc."
Ştii, avem un autobuz cu pături...
şi ne întoarcem să cântăm în biserici şi şcoli.
Uite aici.
A lucrat doar şase luni şi acum e manager.
Ce face?
Nu am idee.
- Ce religios? - Software.
E important. Se poartă ca nişte maimuţe
Bună.
Bine, deci, m-am uitat la chestiile tale pentru pensionare.
Bun.
E ca un spectacol horror.
Ai auzit vreodată de fonduri comune?
Ştii, mamă, sincer, te-ai fi descurcat mult mai bine...
dacă îi puneai într-o cutie pentru pantofi şi apoi sub pat.
Păi de asta am vrut să mă ajuţi tu.
Aşa că... uite. Semnează aici.
Ce e asta?
Trebuie să-ţi fac bunurile să meargă din nou.
- Ce? - Bunurile tale.
Puterea avocatului.
Şi ai cheltuit 6,000 de dolari pe un autobuz?
Da.
De ce nu m-ai întrebat mai întâi?
Îmi pare rău.
Deci...
Pot păstra autobuzul său?
Vom vorbi despre asta mai târziu.
- Hei... - Asta sună ca un nu.
Şi eu te iubesc.
Pa, băieţi.
Donna?
- Pa! - Hei. Pa.
Adio.
Cred că ai făcut o lăudă grozav...
bătrânului Soderberg la serviciile sale funerare.
Mulţumesc.
Păcat că moşul nu a fost acolo să audă.
Da, să o rateze cu doar câteva zile.
Încă îmi place râsul tău.
Da.
Am înţeles.
Mă plictisesc
Mulţumesc.
Gluma aceea e din ce în ce mai bună.
Ştii?.
Vrea cineva să-şi schimbe comandă?
Pot să primesc o cafea?
Haide, Lola.
Toată lumea! Haideţi! Cântaţi cu noi acum!
Hai acasă!
Traducerea şi adaptarea: veveriţa_bc & CerealKiller