Subtitrarea: Thunder_oc/Avocatul31
A sosit timpul.
Trebuie să fii frumoasă pentru înmormântarea ta,
ca şi când ai fi în viaţă,
dormind.
Astfel vei rămâne în memoria lor.
Ce s-a întâmplat?
Nimic.
Pe vremuri îţi plăcea.
Iubito, îmi pare rău.
La naiba. Drăcie!
Anna, ce s-a întâmplat?
Se pare... parcă...
parcă te gândeşti în altă parte.
Este vorba despre relaţia dintre noi? Asta e?
Nu e asta.
Atunci ce este?
Nu ştiu.
Ascultă,
vreau doar să fim fericiţi din nou.
Eşti fericită?
Sunt fericită.
Anna, te iubesc nespus.
Salut, Jack.
Nu auzi, onanistule?
Eşti surd, onanistule? Nici să vorbeşti nu poţi?
- Spune ceva! - Hei.
Ce se întâmplă aici?
- Nimic, dnă Taylor. - Nimic?
Eu nu sunt de aceeaşi părere.
Voi doi mergeţi la clasele voastre.
Acum! La clasele voastre.
Jack, eşti bine?
- Cred că e mort. - Care?
Acela? Nu.
Sărăcuţul. E doar speriat.
Vezi?
Jordan, ai uitat de George Shore?
George este...
Alo?
E cineva acolo?
- Jack? - V-am speriat, dnă Taylor?
Nu...
e încuiată.
Nu trebuia să fii acasă?
Vine mama să mă ia.
Bine, eu trebuie să plec.
- Unde vă duceţi? - La o înmormântare.
- Profesorul meu de pian. - Pot să vin şi eu?
Nu, Jack.
O înmormântare este... o treabă privată.
Nu am fost niciodată la o înmormântare.
Nu ar fi un lucru potrivit.
Şi oricum, mama ta nu s-ar îngrijora?
- Nu prea. - Eu sunt sigură că se va îngrijora.
Îţi doresc o zi minunată, bine?
Ne vedem mâine la ore.
- Bine. La revedere. - La revedere.
L-am încredinţat pe fratele nostru James Hutton lui Dumnezeu cel milostiv
cu speranţa certa a reînvierii...
Trandafirii albi... erau preferaţii lui.
De unde aţi ştiut?
Mi s-au părut potriviţi într-un fel.
Dnă Hutton, îmi pare nespus de rău.
Mulţumesc, Anna.
Pari obosită, dragă.
Nu nu, sunt bine.
Totul este în regulă.
- Îmi cer mii de scuze. - M-ai speriat de moarte.
Îmi cer scuze.
Părul tău.
- Nu-ţi place? - Nu, n-am spus asta.
Doar că este prea...
e prea roşu.
Nu prea te caracterizează.
- Doriţi să comandaţi? - Da.
Dorim să comandăm meniul cu raţă, vă rog.
- Paul. - Întotdeauna ai servit meniul ăsta aici.
Nu întotdeauna.
- Aduceţi-mi meniul cu raţă. - Da, doamnă.
Şi eu vreau acelaşi meniu.
Ascultă, hai să...
dă-mi mâna.
Hai să încercăm să nu ne certăm în seara asta, bine?
- Bine. - Bine.
Ce bem?
Bun, în regulă.
E bun.
Şi are o etichetă destul de scumpă.
Cu ce ocazie?
Trebuie să-ţi spun ceva.
Are legătură cu noi. Mi s-a oferit un post în sediul central
din Chicago. Asta înseamnă mai multă muncă,
bineînţeles mai multă responsabilitate şi multe schimbări,
dar este o şansă unică şi aş fi nebun să refuz.
Şi mă gândeam că poate
e timpul că noi să...
- Mă părăseşti. - Ce?
Puteai să-mi spui asta azi dimineaţă.
Nu trebuia să mă ademeneşti cu cina asta costisitoare.
Anna, stai.
- Nu. - Mi-ai spus că totul va fi în regulă.
Nu fi ridicolă.
- Anna, ai înţeles greşit. - Nu sunt ridicolă.
Iisuse Hristoase, putem să cinăm măcar odată fără să ne certăm?
- Nu. Nu. - Te rog, măcar o cină!
Se pare că nu putem. Nu sunt capabilă pentru aşa ceva.
Poate că într-adevăr nu eşti. Încep să mă întreb...
- Du-te naibii. - Te rog, se uită toată lumea la noi.
- Nu face asta. - Du-te naibii!
Eşti... eşti nebună. Semeni leit cu mama ta.
Nu semăn deloc cu mama.
Să ştii că nu vin după tine, Anna.
Bine!
Rahat.
La naiba.
Anna, Anna!
Anna, haide. Deschide uşa, te rog.
Nici nu vreau să aud.
Vreau să vii. Vreau să mergi cu mine la...
Nu face asta. Anna!
Anna, vreau să vii cu mine la... Vreau să mergi cu mine la Chicago.
Anna, Anna... Drăcie!
Te rog nu pleca.
Rahat.
Anna.
Nenorocitule.
Rahat!
Unde sunt?
Te afli într-o casă de pompe funebre. Eşti moartă.
Ai suferit un accident auto.
Rahat.
Ai intrat într-un camion cu ţevi metalice.
Nu sunt moartă.
Ai fost declarată decedată cu opt ore în urmă.
Sângele nu-ţi mai circulă prin corp.
Celulele creierului mor lent.
Corpul tău a început deja să se descompună.
Nu sunt moartă.
Acesta este certificatul tău de deces.
Cauza morţii, traumatisme interne severe.
8:23 p.m.
Erai moartă când ai venit aici. Medicul care te însoţea a semnat aici
la 9:45 noaptea trecută.
Îmi pare rău.
Ce se întâmplă? De ce nu pot să mă mişc?
Nu mă atinge. De ce mă atingi?
Te pregătesc.
Trebuie să fii frumoasă la înmormântarea ta.
Dar nu sunt moartă.
Toţi spuneţi acelaşi lucru.
Ar fi bine să te odihneşti acum.
Dumnezeule.
Nu se poate să fiu moartă. Nu am cum să fiu moartă.
E un coşmar.
Dumnezeule, trezeşte-te.
Trezeşte-te.
Trezeşte-te. Trezeşte-te!
Anna.
Iubito, ai înţeles greşit. Vreau să mergi cu mine la Chicago.
Vreau să mergi cu mine.
Bine, trebuie să vorbim.
O să trec pe la tine înainte să mă duc la birou
şi vom lămuri totul.
Îţi promit. Sună-mă când primeşti mesajul.
Te iubesc enorm.
Bine, ne vedem curând.
- Învelişul creşte... - Bună ziua...
o caut pe Anna Taylor.
Îmi pare rău, dar nu puteţi da buzna aşa.
Sunt logodnicul Annei, Paul Coleman.
Asta este clasa ei, nu-i aşa?
Nu a venit astăzi.
Ce s-a întâmplat, se simte rău?
Nu a sunat deloc.
Bine, mulţumesc. Îmi cer scuze. Mulţumesc.
E profesoară.
Ştiu. Întotdeauna a fost dificil cu tinerii.
Ai dreptate, o cunoşteai. A fost la înmormântarea ta.
Este pe mâini bune acum.
Bună, Diane.
- Anna este acasă? - Ar fi bine să intri.
Ce este?
Ce s-a întâmplat? Unde este Anna?
Anna a avut un accident aseară.
Fiica mea e moartă.
Asta s-a întâmplat.
Accident de maşină?
Când? Ce... ce tot spui acolo?
Nu ştiu.
Au spus că s-a întâmplat cu puţin înainte de 8:30.
Am fost la...
nu, am fost la restaurant.
Nu trebuia s-o laşi să conducă pe vremea aceea.
Nu poate fi moartă.
Trebuie să fie o greşeală.
Nu e nicio greşeală.
Flori... cum nu se poate mai bine.
Ce?
De ce nu m-ai sunat?
Ai luat-o de lângă mine.
Nu vreau să te mai văd în preajma ei.
Te rog nu mă răni.
Cum aş putea să te rănesc? Eşti deja moartă.
Nu am cum să fiu moartă.
Atunci de ce eşti aici?
Lasă-mă să plec.
Te rog, te rog. N-o să spun nimănui. Promit.
Eşti încă în stadiul negării.
Trebuie să ai încredere în mine.
Eu sunt aici să te ajut.
Ce se întâmplă?
De ce nu simt nimic?
De ce mă ţii aici?
Ce faci?
Nu te speria. Asta îţi va relaxa muşchii.
Opreşte apariţia stării de rigor mortis.
Astfel îţi pot retuşa corpul.
Mama ta a ajuns mai devreme.
Îmi pare nespus de rău, dnă Taylor.
Este o tragedie când cineva îşi pierde copilul.
Dacă doriţi putem merge în biroul meu să stabilim detaliile.
- Vreau s-o văd. - Încă nu este pregătită.
Nu-mi pasă. Vreau s-o văd.
Bineînţeles. Pe aici.
Iertaţi-mă.
Cum spuneam,
abia acum am început s-o pregătesc.
Îmi cer scuze.
Pentru ce mai contează
întreţinerea corpului dacă sufletul l-a părăsit?
Nu, sufletul este încă aici.
Noi suntem cei care suferă.
Cei care suntem abandonaţi.
Cine o să mă mai îngrijească acum?
Te-ai gândit la asta?
O să stabilesc data cu părintele Graham în această dupăamiază:
Vineri, aşa cum aţi hotărât.
Faceţi ce credeţi că este mai bine.
Sunt doar detalii.
Şi încă ceva.
- Da? - Părul.
A fost brunetă.
Aş dori să o vopsiţi cum a fost.
Desigur.
Mamă, trebuia să mă iei de la şcoală ieri.
Te-am aşteptat.
O să mă uit la ceas să văd câte secunde mai ai
să găseşti două ouă de Paşti. Mai ai 30 de secunde.
Înţelegi care este problema? Şi desigur, trebuie să le prinzi
înainte de terminarea timpului fără să foloseşti mâinile.
Va trebui să le prinzi cu dinţii.
Probabil am suferit un şoc.
Am suferit un şoc. E în regulă.
Părinte Graham, mulţumesc că aţi sunat.
Da, aş dori să confirm serviciul funerar pentru Vineri.
Decedata este Anna Taylor. T-A-Y-L-O-R.
Da, este jos.
Alo? Alo!
Lăsaţi-mă să ies!
Pot să te jut?
- Eliot Deacon? - Da.
Paul Coleman.
Bineînţeles, avocatul.
Ce mică e lumea.
În meseria mea ajungi să-i cunoşti pe toţi în cele din urmă.
Sunt logodnicul Annei Taylor.
Ciudat. Nu purta niciun inel de logodnă.
Bine, nu eram chiar logodnicul ei.
Dle Coleman, îmi pare nespus de rău pentru pierderea suferită.
Vreau s-o văd.
Mă tem că n-o puteţi vedea până joi seara.
Vreau s-o văd acum, vă rog, dacă este posibil.
Îmi pare rău nu este posibil. Nu faceţi parte din familie.
- Vă rog doar 5 minute. - Vă înţeleg, dle Cole...
Nu înţelegeţi! Nu înţelegeţi nimic.
Paul?
- Paul, Paul! - E vina mea.
Sunt aici.
Vă rog, vă rog, lăsaţi-mă s-o văd.
Nu pot face nimic în acest sens. Îmi pare rău.
Lăsaţi-mă să ies!
Paul!
Cine a fost?
Nimeni.
Nimeni?
- A fost Paul. - Ştiu.
Te-am auzit vorbind cu el.
De ce nu l-ai lăsat să mă vadă?
L-ai iubit?
Nu te priveşte.
Nu aveai de gând să-mi spui că a fost aici, nu-i aşa?
Nu.
- De ce? - Pentru că te-ar fi rănit.
Trebuie să renunţi la cei vii, aşa cum şi ei trebuie să renunţe la tine.
Nu te cred.
De ce îmi faci asta?
Sunteţi toţi la fel. Toţi daţi vina pe mine pentru moartea voastră...
- De parcă ar fi vina mea. - Nu,
m-ai drogat, ca mama...
Alţii te văd doar ca pe un cadavru pe masă.
Doar eu te pot vedea aşa cum eşti.
Eşti un lunatic.
Eşti nebun.
Eşti complet nebun.
Nu am timp pentru asta. Sunt un tip ocupat.
Aproape am uitat. Ce înălţime ai?
De ce?
Trebuie să îţi cunosc înălţimea pentru sicriu.
Să spunem 1,55-1,60.
Aşteaptă. Nu.
Dle Coleman, am auzit de prietena ta.
Îmi pare rău.
Tom este înăuntru?
Căpitanul tocmai a ieşit. Nu lipseşte mult.
Îl poţi aştepta în birou dacă vrei.
Nu, mulţumesc. Mă duc să iau un suc.
Aparat de rahat.
Eşti în regulă?
Da. Nu, sunt bine.
Sunt bine.
Tocmai am aflat.
Îmi pare foarte rău, omule. Uite, dacă ai nevoie de ceva...
- Vreau să o văd pe Anna. - Ce vrei să spui?
Directorul de la casa de pompe funebre a spus
că nu o pot vedea pentru că nu îi sunt rudă.
Te rog vorbeşte cu el, Tom. Ştii, trage nişte sfori
sau arată-i legitimaţia, sau ceva de genul ăsta.
Nu pot să fac asta, Paul.
Am stricat totul, omule.
Eşti sigur că eşti bine?
Da.
Întotdeauna stric totul.
Dumnezeule.
Nu vreau să mor.
Cine era ea?
Dna Whitehall.
Nu ar trebui să-ţi fie teamă de ea.
Morţii nu pot face rău altor morţi.
Dar eu nu sunt moartă!
Rămâi unde eşti.
Dă-mi foarfeca.
Vreau doar să te ajut.
O să te ucid. Jur pe Dumnezeu ca o să te ucid.
Haide.
Continuă.
Ce mai aştepţi?
Uite,
respir.
Respir. Poate am fost în vreun fel de comă...
- Şi doctorul s-a înşelat... - Ai murit, Anna.
Toată lumea moare.
Cum pot fi moartă dacă vorbesc cu tine?
Vorbeşti
nu pentru că eşti în viaţă,
ci pentru că eu am un dar.
Pot să vorbesc cu cei care sunt între viaţă şi moarte.
De ce?
Ca să-i ajut să facă trecerea.
Aşadar sunt o stafie? De asta sunt aici?
Eşti aici ca să te pot îngropa. Haide.
Nu, te rog, nu vreau...
Eşti un cadavru, Anna. Opinia ta nu mai contează.
Dar respir. Trebuie să fiu în viaţă.
Voi ăştia!
Credeţi că dacă respiraţi, urinaţi şi va răhăţiţi sunteţi în viaţă?
Va agăţaţi de viaţă ca şi când ar merită viaţa voastră să vă agăţaţi de ea.
Viaţa ta merită să te agăţi de ea, Anna? Merită?
Poate ai murit de mult timp.
Sunt surprins că încă te cerţi cu mine.
Nu mai ai mult timp.
Înmormântarea ta este peste două zile.
În curând vei fi închisă într-un sicriu şi îngropată în pământ.
Nu te va putea auzi nimeni atunci.
Nu va mai putea vorbi nimeni cu tine acolo.
Eşti speriat?
Nu eşti pregătită.
Să te lupţi, nu ţi-a mai rămas mult timp.
Nu este nimic. Are dreptate.
Ce ai făcut cu viaţa ta?
Poate ai murit de mult timp.
- Sunt dezamăgită de tine. - Cine eşti?
Sunt tu.
Poate îţi este mai bine moartă.
Paul!
Te pot ajuta?
Atunci poate mă poţi ajuta tu.
Poţi să arunci astea pentru mine, te rog?
Nu mai este viaţă în ele. Locul lor este la gunoi.
Ai cunoscut-o pe dna Whitehall?
Credeam că asta este înmormântarea dnei Taylor.
Dna Taylor, nu.
Înmormântarea ei este vineri.
Unde este acum?
Este sus.
De ce?
De ce? Pentru că nu este pregătită.
Floarea este pentru ea?
Era profesoara mea.
- Iar tu eşti...? - Jack.
Ei bine, Jack, ce crezi?
- Despre ce? - Despre înmormântarea dnei Whitehall.
Ţi s-a părut interesantă?
A fost în regulă, cred.
Înţeleg.
Toate înmormântările sunt la fel?
Nu, Jack.
Nu sunt niciodată la fel.
Fiecare este specială.
Morţii întotdeauna ne vorbesc în moduri diferite.
Ce vrei să spui?
Mi-a făcut plăcere să vorbesc cu tine, Jack.
De ce ai făcut asta?
Asta este viaţă de după moarte?
Pentru că pare mai mult a fi Iadul.
Paul.
Paul...
Anna?
Nu.
Anna.
Nu!
- Ce este asta? - Este rochia ta...
- Pentru înmormântarea ta. - Rochia mea de înmormântare?
Mama ta a cumpărat-o în dimineaţa asta.
Nu sunt pregătită să mor. Nu încă.
Nu mai este nimic acolo pentru tine.
O să mă întorc curând.
Haide.
Rahat!
La naiba.
Încă o cheie, haide.
20 dolari, 4 cenţi.
Mulţumesc.
Dle, restul tău.
Te rog, fii acolo.
Te rog, răspunde. Te rog, răspunde.
Haide, răspunde la telefon.
Da?
Sunt aici. Eu sunt. Paul, am nevoie de tine.
Alo?
Eşti acolo? Paul, ajută-mă.
- Paul. - Te rog, opreşte-te.
Sunt singurul care te poate auzi acum.
Aş fi foarte atent dacă aş fi în locul tău.
Morţii se agaţă de cei vii.
- Ce vrei să spui? - Încă îţi simte prezenţa.
Tu îi cauzezi doar mai multă durere.
Dacă l-ai iubit cu adevărat, ţi-ai accepta moartea şi l-ai lăsa în pace.
Atunci dovedeşte-mi că sunt moartă cu adevărat.
Voi, ăştia.
Întotdeauna aveţi nevoie de dovezi.
De ce arăt ca un cadavru?
Pentru că eşti un cadavru.
Este timpul să accepţi în cele din urmă adevărul.
Eşti moartă.
Nu vei mai trăi din nou.
Sunt moartă.
Un coşmar?
Am avut cel mai nebun vis.
Am visat că am avut un accident de maşină şi murisem.
Ai avut vreodată un vis în care erai mort?
Paul?
Ce faci?
Vorbeşte mai încet. O să trezeşti vecinii.
Tu nu ai vecini.
M-ai iubit vreodată? M-ai iubit?
Spune-o.
Spune că mă iubeşti.
O să răspunzi la telefon?
Eu? Nu. Probabil este pentru Eliot.
Întotdeauna este aşa?
- Ce vrei să spui? - Credeam că atunci când mori
nu mai simţi nicio durere.
Nu mai trebuie să te lupţi.
Dar asta nu se termină niciodată, nu-i aşa?
O să iau decedaţii de la spital.
Da. În dupăamiaza asta?
Va fi în regulă.
Este plăcerea mea, dle Miller. Mulţumesc.
Te las să îi iei lucrurile.
- Bine. Mulţumesc. - Bine.
Bine.
Aşteaptă, vreau să-ţi fac o fotografie.
Bine, zâmbeşte.
- Drăguţ. - Hei, ţi-am luat asta.
Este frumoasă.
Tu eşti frumoasă.
Facem întrecere până la lac.
Nu joc micile tale jocuri. Nu.
O să fac să merite efortul.
Haide!
Ce faci?
- Nu-mi da drumul. - Nu am să-ţi dau.
Nu am să-ţi dau niciodată drumul.
Pentru ce este asta?
Gura lui... să rămână închisă.
Acum ochii.
Avea familie?
Da. Un frate.
El vine mai târziu.
A plâns mama când m-a văzut?
Îmi pare rău.
Dar Paul?
Asta nu mai este important.
Trebuie să ştiu.
Ne-am certat.
Am încercat s-o opresc.
Nu.
Nu, nu a plâns.
Ar trebui să te odihneşti.
Devii mai slăbită. Este aproape timpul.
Pot să-ţi pun o întrebare?
Da, desigur.
De ce murim?
Ca să facem ca viaţa să fie importantă.
- Dle Coleman? - Da?
Numele meu este Jack.
Bună. Bună, Jack.
De unde-mi ştii numele?
Dna Taylor a fost profesoara mea.
Am văzut-o seara trecută.
Ce?
Am trecut pe lângă casa de pompe funebre
şi...
dna Taylor stătea acolo.
La fereastră.
Purtând o rochie roşie.
Nu spune lucruri ca astea. Nici măcar nu are o rochie roşie.
- Crezi că mint? - Uite,
Jack, nu am dispoziţia necesară, bine?
- Are nevoie de ajutorul tău. - Anna este moartă!
Profesoara ta este moartă.
Nu o mai pot ajuta.
Poate nu o mai iubeşti.
- Cum îndrăzneşti, nenorocit mic! - Hei!
Crezi că asta este amuzant, nemernic mic?
Stai acolo.
- Eşti bine, iubitule? - Ce este în neregulă cu el?
- Dumnezeule. - Haide, să mergem.
Jack, îmi pare rău. Îmi pare rău, puştiule.
Îmi pare foarte rău.
Dnă Whitehall...
Susan.
Sper că ai găsit ce căutai.
Mi-a plăcut timpul petrecut împreună.
Anthony...
Anthony, întotdeauna confuz.
Cu ce te pot ajuta, dle poliţist?
Aş vrea să văd cadavrul.
Frank Miller... Sunt fratele lui, Vincent Miller.
- Am sunat în dimineaţa asta. - Dl Miller, desigur.
Te rog, îmi pare rău pentru pierderea suferită.
Sper că nu este niciun deranj.
Aş vrea să îl văd înainte de înmormântare.
Da, da, nu este niciun deranj.
Fratele tău este aici.
Ai făcut o treabă minunată. Mulţumesc.
Ar trebui să ţi-l aminteşti aşa cum era.
Aia este profesoara, nu-i aşa?
Da, da, foarte tragic.
Ceva nu este în regulă aici.
Nu este în regulă?
Zâmbetul lui.
Era puţin mai...
mare.
Zâmbet mai mare? Permite-mi.
Puţin mai mult.
Aşa, da, mulţumesc.
Putem îndrepta asta. Mă bucur că am putut fi de ajutor.
Te deranjează să stau câteva minute singur cu el?
Nu, deloc.
- O să fiu afară. - În regulă, mulţumesc.
Îmi pare rău.
Eu... nu am...
Cred că ar trebui să plec acum.
Ne vedem la slujba de înmormântare?
Mulţumesc.
Tocmai ţi-am spus. Asta a fost fratele tău.
Ai avut un accident. Eşti mort.
De ce nu mă ascultaţi niciodată?
Nu, nu este un dar.
Este un blestem.
Am grijă de fiecare dintre voi ca şi când aţi fi copiii mei.
Spăl rahatul din corpurile voastre. Va îmbrac.
Încerc să fac totul ca să arătaţi mai frumos
decât arătaţi când trăiaţi şi voi ce faceţi?
Vă certaţi cu mine de parcă ar fi vina mea că sunteţi morţi,
de parcă ar fi vina mea.
Nu îmi mai vorbeşti acum? Ce?
Nu vrei?
Nu vorbeşti pentru că...
nu ai nimic de spus.
Şi nu ai nimic de spus
pentru că eşti un cadavru.
Nu.
Acum nu mai vreau să vorbesc eu cu tine.
Am plecat la şcoală.
Opreşte cronometrul. Mai ai 25 de secunde.
Te-ai gândit bine, dar lasă-mă să-ţi dau un sfat.
Cum este?
Îţi este frică?
Jack.
Ai o empatie cu morţii.
Eşti atras de ei aşa cum şi ei sunt atraşi de tine.
Ăsta este un dar rar.
Ştiu că ai văzut-o pe Anna.
Te înspăimântă asta, nu-i aşa?
Ar trebui să fii înspăimântat.
Iisus a avut acelaşi dar.
El l-a înviat pe Lazăr
şi a vorbit cu morţii.
Ai vorbit cu dna Taylor?
Da.
- Ai vorbit şi cu alţii? - Da, cu mulţi alţii.
Care a fost primul cu care ai vorbit?
Mama mea.
Nu ar trebui să-ţi fie teamă.
Alţi oameni...
nu ar înţelege.
Ei nu pot vedea ceea ce vedem noi.
Te pot ajuta.
Te pot învăţa.
Era la fereastră, purtând o rochie roşie.
Anna, îmi pare rău.
Deacon!
Dle Coleman, mă bucur.
Ea nu este moartă, nu-i aşa?
- Dle Coleman? - A văzut-o cineva.
- Scuză-mă? - Unul dintre elevii Annei
a văzut-o la fereastră.
Te referi la Jack.
- Îl cunoşti. - Desigur că îl cunosc.
Vine des pe aici.
Este un băieţel de 11 ani, dle Coleman,
şi că toţi băieţii mici are o imaginaţie febrilă.
- Dacă vrei să mă scuzi... - Nu cred că şi-a imaginat asta.
Cred că a văzut-o întradevăr.
Cu tot respectul,
poate vrei doar să crezi că a văzut-o.
Du-te naibii.
Anna!
Dle Coleman.
Anna!
- Anna! - Dle Coleman.
- Cred că ar trebui să pleci. - Anna!
Anna!
Este aici înăuntru, nu-i aşa?
Dă-mi afurisitele de chei, te rog.
Anna!
Este moartă. Trebuie să treci peste asta.
Ea şi-a acceptat moartea
şi acum este liniştită.
Te rog, Anna, îmi pare rău.
Nu pot să fac asta.
Nu pot să trăiesc fără tine.
Anna! Deschide uşa, te rog.
Dle Coleman, este moartă.
Ştiu prin ce treci. Negarea este o parte firească a durerii,
dar trebuie să accepţi că este moartă.
- Are nevoie de ajutorul meu. - Nu o mai poţi ajuta.
Crede-mă.
Anna! Hei!
Dă-mi cheile. Dă-mi afurisitele de chei.
Dle Coleman, vrei să chem poliţia?
O să te scutesc de efort.
Am nevoie de un mandat de percheziţie.
Am nevoie de un afurisit de mandat de percheziţie, Tom. O să mă ajuţi, sau nu?
- Paul, stai jos. - Tom, nu am timp.
Stai jos.
Am primit un telefon de la Eliot Deacon.
Ai înnebunit naibii?
Nu mă lasă să o văd. O ţine acolo. Nu este moartă.
A avut un accident de maşină, Paul. Maşina ei a fost avariată, îţi aminteşti?
- Este jos. - Nu este moartă.
Tom, nu este moartă!
Aici este raportul medicului legist.
Paramedicii au anunţat decesul.
Au verificat doar dilataţia pupilelor şi pulsul.
Doctorul a semnat certificatul de deces fără să vadă cadavrul.
- Şi? - Nu s-a făcut un EEG, nimic.
- Putea să o drogheze şi... - Să o drogheze?
- Da! - De fapt, şefule,
există asemenea droguri.
Da.
Hydronium bromide, paralizează complet în câteva secunde,
ritmul inimii încetineşte până devine aproape imperceptibil.
Mulţumesc. Tom, ascultă,
puştiul ăla, Jack, a văzut-o.
Şi eu am văzut-o. Era moartă pe masă.
- Nu, nu! - Am mai văzut cadavre.
- Crede-mă, era moartă cu siguranţă. - Nu, nu, nu!
Tom, ascultă, du-te acolo. Doar verifică locul.
În ce temei? Ai vreo probă?
Nu.
Dar... nu.
Ai ceva?
Cred că m-a sunat.
Te-a sunat?
Cu taxă inversă, sau de la mare distanţă?
Termină naibii!
Lasă-mă să văd dacă am înţeles,
mai întâi loveşti un afurisit de copil,
apoi îl ataci pe Deacon,
iar acum îmi spui
că prietena ta moartă
te-a sunat?
O iei razna, prietene.
Trebuie să te aduni.
Bine?
Da.
O să o vezi mâine la înmormântare.
Asta o să te ajute.
Aşa te va face să închei cu asta. Ai nevoie de asta.
Trebuie să laşi să treacă asta, Paul.
Trebuie să laşi să treacă.
De ce trebuie să mă îmbrac?
Mâine este înmormântarea ta.
- Deja? - Ţi-am spus,
ai doar trei zile.
Ţi-am spus să-ţi foloseşti timpul bine.
Am foarte multe regrete.
Nu am nimic, decât regrete.
Am vrut o viaţă diferită.
Atunci de ce nu ai făcut ceva în privinţa asta?
Am încercat.
Nu părea să se schimbe nimic.
Mă trezeam în fiecare zi.
Făceam un duş.
Conduceam în acelaşi trafic spre serviciu.
Veneam acasă.
Mă duceam la culcare.
Mă trezeam din nou.
Nimic nu era diferit vreodată.
Ce ai vrut cu adevărat de la viaţă?
Am vrut să fiu fericită.
Fericită. Toţi spuneţi că aţi vrut să fiţi fericiţi.
Ce înseamnă asta?
Nu înţelegi că asta este ceea ce e important?
Eu... nu ştiu.
Ba da, ştii.
Eşti doar prea speriată să recunoşti.
Nu vreau să mai vorbim despre asta.
- Vreau doar să se termine. - Ce ai vrut de la viaţă?
Nu ştiu naibii.
Ba da, ştii. Ce ai vrut?
- Am vrut dragoste. - Ce ai vrut, Anna?
Am vrut dragoste.
Ai avut dragoste. Paul te-a iubit.
Nu înţelegi.
Am vrut să iubesc.
Am fost prea speriată.
Mama mea...
Când am fost mica am învăţat că...
să iubeşti pe cineva înseamnă să suferi.
Aşa că am hotărât să nu iubesc pe nimeni
ca să nu sufăr niciodată.
L-am îndepărtat pe Paul.
A crezut că nu îl iubeam.
L-ai iubit?
A fost singurul pe care l-am iubit.
Dar nu am putut să spun asta niciodată.
Apoi el a încetat să mă iubească.
Ce ai face dacă ai avea o altă şansă?
Nu ştiu.
Ei bine? Nu asta ai vrut?
Credeam că eşti diferită.
Toţi spuneţi că sunteţi speriaţi de moarte,
dar adevărul este că sunteţi mai speriaţi de viaţă.
Mă bucur că sunt moartă.
Mă bucur că s-a terminat.
Ai spus că mă poţi învăţa.
Este doar o groapă în pământ.
- Este pentru... - Dna Taylor?
Exact. Pentru Anna.
- Locui ei este aici. - Pentru că este moartă?
Nu, pentru că nu mai are viaţă în ea.
- Ce vrei să spui? - Nu înţelegi?
Sunt singurul care poate vedea cum toate aceste cadavre rătăcesc fără ţintă.
Tot ce fac este să urineze şi să se răhăţească,
sufocându-ne cu duhoarea lor,
nefăcând nimic cu vieţile lor,
luând aerul de la cei care chiar vor să trăiască.
Trebuie să-i înmormântez pe toţi.
Nu am de ales.
Acum suntem doi.
Este timpul.
Trebuie să fii foarte frumoasă la înmormântarea ta.
Asta îţi va relaxa muşchii.
Îţi va face pielea strălucitoare,
ca şi când ai trăi.
Aşa or să-şi amintească toţi de tine.
Pot să mă văd pentru ultima dată?
Desigur.
Ăsta este sfârşitul.
Ultima parte este cea mai dificilă.
Va trebui să înfrunţi asta singură, dar...
vei fi în pace curând.
- M-ai minţit. - Anna,
am mai discutat asta. Îţi imaginezi doar.
- M-ai minţit. - Anna, încă
te agăţi de viaţă.
Anna!
Nu ceda temerilor tale acum.
- Nu ceda temerilor tale. - M-ai minţit.
Eşti foarte aproape.
De ce m-ai minţit?
Foarte aproape.
Asta este.
Violetele...
erau florile ei favorite.
De unde ai ştiut?
Violetele păreau cumva potrivite.
Am venit aici astăzi
să ne-o amintim şi să o jelim pe sora noastră Anna
şi să mulţumim pentru viaţa ei.
Dumnezeule, aşa cum stăm aici în tăcere în faţa Ta astăzi,
să o încredinţăm pe Anna pământului
şi să-i încredinţăm spiritul păstrării Tale
şi ne alinăm unul pe celălalt în suferinţă noastră,
în mila Ta...
Eu sunt învierea şi viaţa...
Ce este?
Este foarte rece.
Îmi pare foarte rău.
Nu fi speriată. Este mai bine aşa.
Este în pace acum.
Ai spus că este în viaţă.
Nu am spus niciodată că era în viaţă.
Am spus doar
că am văzut-o.
Ai nevoie de un drum cu maşina?
Bine.
Ne mai vedem.
- Dle Coleman? - Da?
Nu uita să-ţi pui centura de siguranţă.
Imaginează-ţi, Anna,
întreaga lume... mama ta,
logodnicul tău, prietenii tăi...
toţi te-au îngropat.
Au pus o piatră deasupra cadavrului tău,
şi-au luat la revedere de la tine
şi s-au întors la televizoarele şi la cinele lor
şi la cumpărăturile din mall-uri gândindu-se
că asta nu o li se întâmple lor niciodată.
- Aş da orice... - Au spus că eu nu o să...
- Nu sunt... - Ştiu că nu sunt mort.
Gândeşte-te la asta, Anna.
Gândeşte-te la asta cât încă mai poţi.
Nu.
Nu, nu.
Nu, sunt în viaţă.
Dumnezeule, nu, ajutor!
Rahat.
Nu crezi că ai băut suficient?
Du-te naibii.
Dle Coleman, cred
ar trebui să arăţi mai mult respect.
Ştiu că nu era moartă.
Nu era?
Nu ai nicio idee ce se întâmplă când moare cineva,
ce se întâmplă cu corpul lui,
cu sufletul lui.
Crezi că Anna încă trăia după accident?
Poate ai dreptate.
Poate este încă în viaţă.
De ce nu te duci să afli singur,
dle Coleman?
Du-te şi află
dacă este moartă
sau în viaţă.
Nemernic nebun!
Nenorocit nebun.
Nu mai ai mult timp.
Ce face?
Nu fi speriat.
Este mai bine aşa.
Lăsaţi-mă să ies!
Haide.
Paul!
Nu.
S-a terminat?
Da, Jack, s-a terminat.
Bine.
Anna?
Bine, Anna. Anna, sunt aici.
Sunt aici.
Dumnezeule.
Anna.
Bine.
Iubito, te rog, te rog.
Te rog.
- Paul? - Dumnezeule.
Iubito. Slavă Domnului.
- Paul? - Da, da.
Te-ai întors după mine?
Da. M-am întors după tine.
- Eşti în siguranţă acum. - Te iubesc.
Întotdeauna te-am iubit.
Ce este zgomotul ăsta?
Este doar foarfeca pentru hainele tale.
Eliot tocmai le pune pe masă.
Unde sunt?
Eşti la firma de pompe funebre.
Eşti mort.
Nu sunt mort.
Ai avut un accident de maşină. Ai ieşit de pe şosea
şi ai lovit un copac.
Am văzut-o pe Anna.
Ai îngropat-o vie.
Nu ai ajuns la cimitir.
Şi nu ai văzut-o niciodată pe Anna.
- Eşti mort. - Nu sunt mort.
Voi,
spuneţi toţi acelaşi lucru.
Nu sunt mort.
Subtitrarea: Thunder_oc/Avocatul31