Faceţi reclamă produsului sau mărcii dvs. aici, contactează www.OpenSubtitles.org astăzi
Pe 3 septembrie 1973 la ora 6:28 şi 32 secunde după-amiaza
o muscă albastră din specia Calliphoridae
capabilă să-şi mişte aripile de 14,670 ori pe minut
s-a aşezat pe strada Saint-Vincent, Montmartre.
În aceeaşi secundă, pe terasa unui restaurant
vântul se strecură pe sub faţa de masă
făcând paharele să danseze fără ca cineva să observe.
În acelaşi timp, la etajul cinci al nr. 28 de pe strada Trudaine...
Eugene Koler, întors de la înmormântarea celui mai bun prieten, Émile Maginot...
îi ştergea numele din agenda telefonică.
Tot în aceeaşi secundă, un spermatozoid
conţinând cromozomul X şi aparţinând domnului. Raphaël Poulain
s-a detaşat din pluton pentru a întâlni un ovul
aparţinând doamnei Poulain născută Amandine Fouet.
9 luni mai târziu se naşte...
Amélie Poulain.
Tatăl Améliei, fost medic militar
lucrează la clinica de hidroterapie din Enghien-les-Bains.
Lui Raphaël Poulain nu-i place
să urineze alături de cineva.
Nu-i place
să surprindă femeile râzând de sandalele sale...
costumul de baie lipit de corp când iese din apă.
Lui Raphaël Poulain îi place
să dezlipească de pe perete bucăţi mari de tapet...
să-şi alinieze pantofii şi să-i lustruiască cu mare grijă...
să-şi golească cutia de unelte...
să o cureţe în întregime...
şi, la sfârşit, să pună totul înapoi cu grijă.
Mama Améliei, Amandine Fouet
învăţătoare originară din Gueugnon
a fost întotdeauna un caracter instabil şi nervos.
Amandinei Poulain nu-i place să i se încreţească pielea de pe degete după baie.
Nu-i place când cineva care îi este antipatic
o atinge
Să aibă dimineaţa pe obraz urme lăsate de pernă.
Amandinei Poulain îi place costumul patinatorilor de la TV5.
Să lustruiască parchetul cu papucii.
Să-şi golească poşeta.
Să o cureţe în întregime
şi, la sfârşit, să pună totul înapoi cu grijă.
Amélie la 6 ani.
Ca toate fetiţele, ar dori ca tatăl ei să o ia în braţe din când în când.
Dar singurul contact fizic cu el este în timpul controlului medical lunar.
Emoţionată de această neaşteptată intimitate, fetiţa
nu-şi poate opri inima să-i bată cu putere.
Drept urmare
tatăl ei o crede victima unei anomalii cardiace.
Din cauza acestei maladii imaginare, micuţa Amélie nu se duce la şcoală.
Mama este cea care se ocupă de educaţia ei.
Găinile... clocesc...
adesea... la... mănăstire.
Găinile... clocesc...
Foarte bine.
- Adeseori... - Nu!
Lipsită de contactul cu alţi copii
balansând între nervozitatea mamei şi răceala tatălui
Amélie se refugiază într-o lume imaginată de ea.
În această lume discurile de vinil se fabrică precum clătitele
iar soţia vecinului, care era în comă de luni de zile
tocmai s-a decis să-şi efectueze tot somnul deodată.
În acest fel, voi putea sta trează zi şi noapte tot restul vieţii mele...
Pe singurul prieten al Améliei îl cheamă " Caşalot " .
Din nefericire atmosfera din casă l-a transformat într-un peşte nevrotic
cu tendinţe sinucigaşe.
Tentativele de sinucidere ale lui Caşalot nu au făcut decât să mărească stresul mamei.
O decizie este luată.
- DESTUL!!!
Pentru a o consola pe Amélie
mama ei îi face cadou un aparat foto Kodak de ocazie.
Fetiţo, ce-ai făcut?
Profitând de naivitatea ei, un vecin o face să creadă ca aparatul ei provoacă accidente.
Cum făcuse poze toată după-amiaza
spre seară Amélie este foarte îngrijorată.
Se prăbuşeşte în faţa televizorului, simţindu-se vinovată
pentru un incendiu...
2 deraieri şi prăbuşirea unui Boeing 747.
Câteva zile mai târziu, realizând că vecinul s-a amuzat pe seama ei,
decide să se răzbune.
Ce?
Ai grijă!
Apoi, într-o zi, s-a întâmplat tragedia.
Ca în fiecare an, mama a luat-o la biserică să aprindă o lumânare
pentru ca cerul să-i trimită un frăţior.
Răspunsul divin vine trei minute mai târziu.
Nu era un nou-născut căzut din cer...
ci o turistă din Quebec, hotărâtă să-şi pună capăt vieţii.
Amandine Poulain, născută Fouet, moare pe loc.
După moartea mamei sale
Amélie se trezeşte singură cu tatăl ei.
Acesta din urmă se închide în sine chiar şi mai mult.
El începe să construiască un mausoleu în miniatură
pentru rămăşiţele iubitei sale soţii.
Au trecut zile, luni, apoi ani.
Lumea exterioară pare moartă.
Amélie prefera să viseze înainte să fie suficient de mare să plece.
5 ani mai târziu, Amélie este chelneriţă într-un bar în Montmartre.
"Les Deux Moulins ".
Suntem în 29 August.
În 48 de ore, destinul Améliei Poulain va fi complet răsturnat.
Dar deocamdată, ea nu bănuieşte nimic din ce urmează să se întâmple.
Pentru ea, viaţa merge înainte împreună cu colegele ei şi obişnuiţii cafenelei.
Ea este Suzanne, patroana.
Şchiopătează puţin, dar niciodată n-a vărsat vreun strop dintr-un pahar.
Când era tânără, practica acrobaţia călare.
Îi place sportivul care plânge dezamăgit.
Nu-i place când în cafeneaua ei un tată este umilit în faţa copilului său.
La tutungerie este Georgette, bolnava imaginară.
Când nu are o migrenă, este nervul sciatic.
Nu-i place să audă...
Binecuvântat fie rodul pântecelui tău.
Iat-o pe Gina, colega Améliei, nepoata unui vraci.
Îi place să-şi trosnească degetele.
Aici o vedem aducându-i un Kir lui Hipolito, un scriitor fără succes.
Lui îi place să vadă la televizor cum toreadorul este luat în coarne.
Acesta este gelosul Joseph, fostul iubit al Ginei.
El îşi petrece ziua spionând-o ca să vadă cu cine l-a înlocuit.
Singurul lucru care-i place...
e să spargă bulele ambalajelor de plastic.
Şi, în sfârşit, iat-o pe Philomene, stewardesa.
Amélie este aceea care are grijă de motanul ei, Rodrigue, atunci când e plecată.
Îi place zgomotul bolului pe gresie. În ceea ce-l priveşte pe Rodrigue,
îi place să asculte povestiri pentru copii.
Nu mulţumesc doamnă. Niciodată nu lucrez duminica.
Amélie îşi vizitează adeseori tatăl, în timpul week-end-ului.
- De ce nu profiţi de pensie, şi... - Să fac ce?
Să călătoreşti. N-ai părăsit niciodată Enghien.
Când eram tânăr, împreună cu mama ta
ne-ar fi plăcut să călătorim, dar n-am putut niciodată.
- Din cauza bolii tale. - Da. Ştiu.
Şi acum... acum...
Câteodată seara, Amélie merge la film.
Îmi place să mă întorc în întuneric ca să văd feţele spectatorilor.
Şi îmi place de asemenea să descopăr detalii pe care nimeni nu le observă.
Dar nu-mi place când în filmele americane vechi şoferul nu se uită la drum.
Amélie nu are un iubit.
A încercat, dar nu s-a ridicat la nivelul aşteptărilor ei.
Însă ştie să se bucure de micile plăceri ale vieţii...
să-şi afunde mâna într-un sac cu seminţe...
să spargă crusta unei creme de zahăr ars...
cu vârful linguriţei.
Şi să facă "broscuţe" pe apa canalului Saint-Martin.
El este "omul de sticlă".
Din cauza unei boli din naştere, oasele sale se sparg precum sticla.
Din cauza aceasta toată mobila lui este capitonată.
O simplă strângere de mână ajunge să-i zdrobească metacarpienele...
aşa că nu iese niciodată.
Timpul nu a schimbat nimic. Amélie continua să se refugieze în singurătate
şi să-şi pună întrebări idioate despre lume sau despre oraş.
de exemplu, câte cupluri au orgasm în acest moment?
- 15.
Şi în sfârşit, noaptea de 30 August 1997.
Când s-au petrecut nişte evenimente care au schimbat total viaţa Améliei.
Doamnelor şi domnilor, bună seara.
Prinţesa de Wales, Lady Di a murit la Paris astăzi, într-un accident de maşină.
Ea era cu prietenul ei Dodi Al Fayed...
Doar primul om care a intrat în mormântul lui Tutankhamon
poate înţelege emoţia Améliei
când a descoperit comoara pe care un băieţel o ascunsese cu 40 de ani în urmă.
Pe 31 August, la ora 4 dimineaţa...
o idee genială a străfulgerat mintea Améliei.
Va găsi proprietarul cutiei
şi îi va returna comoara.
Dacă-l mişcă, s-a hotărât, va începe să se amestece în viaţa altor oameni.
Dacă nu... Păcat!
Oh, micuţa domnişoară de la 5. Nu te vedem prea des.
Scuzaţi-mă. Ştiţi ceva despre un băieţel care locuia în apartamentul meu în anii 50?
Hai intră să bei ceva.
- Nu, mulţumesc. - Hai intră şi închide uşa.
Oh, băieţii... Am cunoscut atâţia!
La început sunt drăguţi, dar apoi bulgării de zăpadă, castanele... Cunosc eu băieţii...
Din ce an sunteţi aici?
Din '64.
Credeam că vecinii v-au povestit.
Nu, deloc.
Stai jos.
Soţul meu lucra la Societatea de asigurare Coccinelle.
Oamenilor le plăcea să spună că se culca cu secretara.
Cu siguranţă că au trecut pe la toate hotelurile din Batignolles...
Şi nu pe la cele mai modeste.
Târfa îşi desfăcea cu siguranţă picioarele
dar numai în aşternuturi de satin!
Soţul meu a început să fure din firmă.
La început puţin, apoi 50 de milioane deodată.
Şi hop, au zburat amândoi în America de Sud!
Bea!
Pe 20 ianuarie 1970...
cineva a sunat la uşă. Bun.
Doamnă, soţul dumneavoastră a murit într-un accident de maşină în America de Sud.
Viaţa mea s-a oprit atunci.
Leul negru a murit de supărare.
Bietul animal!
Uite cum continuă să privească spre stăpânul său...
cu aceeaşi dragoste în ochi.
Îţi voi citi scrisorile lui.
Stai acolo.
Poţi să-mi acorzi 5 minute nu-i aşa? Uite, aici era în armată.
Mado draga mea... Numele meu e Madeleine.
Nu mai pot dormi. Nu mai pot mânca.
Trăiesc cu certitudinea că am lăsat la Paris singurul motiv pentru care mai trăiesc.
Îl voi revedea vineri 15
când o voi revedea pe nevăstuica mea adorată, pe peronul gării
în rochia ei albastră cu bretele.
"cea despre care tu spui că e prea transparentă"
Cu dragoste. Asta e...
Aţi primit vreodată scrisori ca aceasta, domnişoară?
Nu. Eu nu sunt nevăstuica nimănui.
Eu mă numesc Madeleine Walace.
Se spune "Plângi ca o madlenă", nu?
- Da. - Şi Walace...
de la fântâna Walace.
Vezi tu, eu am fost predestinată să plâng!
Ah, da. În legătură cu problema ta...
Du-te şi întreabă-l pe băcan.
Collignon locuieşte aici dintotdeauna.
Ah, bună dimineaţa, Amélie-mélo!
O smochină şi 3 nuci, ca de obicei?
Aş dori să va întreb... tinerii care locuiau în apartamentul meu, în anii '50?
- Vi-i mai amintiţi? - Ai pus o întrebare, micuţa mea!
Aveam doi ani pe atunci. Cam cât are idiotul ăsta acum.
Idiotul este Lucien. E adevărat că nu e un geniu,
dar Améliei îi place.
Îi place felul delicat în care ţine andivele ca şi cum ar fi nişte obiecte preţioase.
Este modul lui de a-şi arăta respectul pentru munca bine făcută.
Ia uită-te la el!
Ai impresia că culege o pasăre ce tocmai a căzut din cuib!
Eşti norocoasă că nu vrei struguri.
I-ai fi primit luni!
Hai, mişcă-te, retardatule!
Doamna mai are şi altele de făcut!
Corect.
Uite, du-te şi viziteaz-o pe mama.
Are o memorie de elefant.
De mamă de elefant!
Mersi.
Bredoteau.
Pardon?
Ăsta e numele pe care-l cauţi. Dar nu contează ce spun eu,
sunt senil.
Nu-l asculta, e senil.
Mi-ai văzut ficuşii?!
Înainte de băcănie, era taxator la metrou.
Ce-i rău în asta?!
Noaptea se trezeşte
şi îmi capsează ficuşii... cu aparatul lui de taxat!
Preferam liliacul... dar asta-i viaţa!
Fiecare are felul lui de a se calma!
Eu fac "broscuţe"!
- "Broscuţe"! He, he. - Aici era!
Sunt foarte ordonată. Notez totul.
Ce? Notezi ce?
Ştii bine că fiul tău are aproape 50 de ani
şi încă îi mai ţin contabilitatea!
Când avea 15, îi puneai încă pasta de dinţi pe periuţă! Ăsta e rezultatul!
Deci, Camus, al doilea pe dreapta.
Nu, nu e el!
Nu, la scara B, era Brossard.
Asta e, l-am găsit!
Bredoteau, al 5-lea pe dreapta.
- Erau din Pas-de-Calais. - Bredoteau...
Asta e tot ce-am avut de spus!
Tânărul care cotrobăie pe sub automatul foto
este Nino Quincampoix.
Pe vremea când Amélie era privată de compania altor copii,
micul Nino s-ar fi lipsit mai degrabă de ea.
În aceleaşi momente, la 9 km. distanţă
unul visa la o soră iar cealaltă la un frate
cu care să-şi petreacă timpul.
Bună, tată.
Ţi-ai făcut un nou prieten?
Nu, îl am de mult timp.
dar cum mamei tale nu-i plăcea,
l-am pus deoparte în magazie. E timpul să-i împăcăm.
Uite! Nu-i rău, nu?
Spune tată,
daca ai găsi ceva din copilărie o fostă comoară pentru tine,
te-ar face fericit, trist, nostalgic? Cum te-ai simţi?
Dacă te referi la pitic, nu-l aveam când eram mic.
L-am primit cadou când am ieşit în rezervă.
Nu, lucrurile pe care le ascundeai de parcă ar fi avut o mare valoare.
Trebuia să-l fi lăcuit înainte să-l plantez aici.
Mă duc să fac un ceai. Vrei?
Nu mişca.
Merge? E mai bine?
Hei, închide uşa! E curent!
Ei lasă, că nu suntem în Siberia.
Nu, tu eşti alergică la monoxidul de carbon!
Atât am tuşit azi-noapte că era gata să mi se rupă pleura!
- Da, sigur! - Ce avem astăzi, d-na Suzanne?
Andive "au gratin"
Te fac să cazi în genunchi.
- Sunt atât de bune? - Depinde unde cazi.
- Aşa e, dacă e-n toaletă... - Nu prea e bine!
- 12:15 a.m. Explozie de râs ca un orgasm.
Motivul să placă bărbatului dominant.
- Nu mai suport. - Adevărat.
De ce insistă?
E plin de baruri în cartier!
- La revedere. - Doamnă Suzanne!
Da?
Andivele, sunt cu sos alb?
Sigur, de ce?
Nu mă împac cu sosul alb.
Ca şi carnea de cal pentru dvs.
N-are nimic a face cu digestia, e o problemă de amintiri.
Mai degrabă aş mânca carne de om.
Of, nu!
Doamnă Suzanne?
Pot pleca în după-masa aceasta mai devreme?
Cum îl cheamă?
Dominique Bredoteau.
Bună!
Sunteţi Dominique Bredoteau?
Da, eu sunt.
- De ce? - E pentru... petiţie.
Petiţie?
Da... petiţia... pentru...
pentru canonizarea Lady Di.
A, da. Nu, mulţumesc!
- Bună ziua! - Da?
Îl caut pe Dominique Bredoteau? E pentru recensământul Uniunii Europene.
Urcă. Etajul 3.
Bună pisoiaş.
Earl Grey? Bergamot? Jasmine?
Pot să-ţi ofer ceva de băut?
Nu. Am de lucru.
- Da, Da! Vin!
Bună ziua, doamnă. Îl caut pe Dominique Bredoteau.
Oh, biata mea fată! Tocmai l-ai pierdut.
Uite, chiar coboară.
Bretodeau.
Nu Bredoteau.
Ţi-ar prinde bine un vin cald cu scorţişoară. Hai, intră!
De 5 ani locuiesc aici, şi e prima oară când vă întâlnesc.
Nu ies niciodată.
Nu vreau să întâlnesc pe cineva.
Sunt numai ticăloşi!
Dar intră. Pe aici. Intră.
Ştii, mi se spune omul de sticlă.
Dar numele meu este Raymond Dufayel.
Amélie Poulain... Sunt chelneriţă.
La "Deux Moulins", ştiu. Şi te-ai întors cu mâna goală
din vânătoarea după Bretodeau.
Pentru ca nu e "do", ci "to".
- Ca şi "toto". - Mersi.
Îmi place mult tabloul.
E "Dejunul vâslaşilor".
De Renoir.
Pictez câte unul pe an, sunt 20 de ani de acum.
Cel mai greu e la ochi.
Câteodată am impresia că îşi schimbă expresia
când nu mă uit la ei.
- Par mulţumiţi de viaţa lor. - Ar trebui să fie!
Anul acesta au avut iepure cu ciuperci
şi prăjituri cu dulceaţă pentru copii.
Să vedem, unde am pus
acel bileţel?
Văd că te uiţi la camera mea video, pe fereastră.
E un cadou de la cumnata mea.
Oh, am pus-o acolo, în felul ăsta
nu mai trebuie să-mi potrivesc ceasul.
În toţi aceşti ani
singurul personaj pe care nu-l pot contura prea bine
este fata cu paharul cu apă. Este în centru
şi totuşi, afară.
Poate este doar diferită de ceilalţi.
În ce fel?
Nu ştiu.
Când era mică, nu se juca prea des cu ceilalţi copii.
Poate niciodată.
Uite.
Dominique Bretodeau. strada Mouffetard nr. 27.
E pentru tine.
În dimineaţa aceasta, ca în fiecare marţi
Dominique Bretodeau a ieşit să cumpere un pui.
De obicei îl găteşte la cuptor cu cartofi copţi.
După ce taie pulpele, pieptul şi aripile
curăţă carnea de pe oase cu degetele,
începând cu spatele.
Ei bine, nu, deloc, Bretodeau nu-şi va cumpăra
astăzi puiul.
Nu va merge mai departe
de această cabină telefonică. Aici.
Într-o secundă, Bretodeau îşi aminteşte totul.
Victoria lui Bahamonte în Turul Franţei în 1959.
Combinezoanele mătuşii Josette.
Şi, mai ales, acea tragică zi.
când a câştigat toate bilele colegilor de clasă în timpul pauzei.
Bretodeau!
Bretodeau!!
Gheara, Bretodeau! Ai auzit de gheară?
Un coniac, vă rog.
E incredibil, ce mi s-a întâmplat.
Trebuie să fi fost îngerul meu păzitor. Nu poate fi altceva.
Era ca şi când cabina telefonică mă chema.
Suna, şi suna...
Ei bine, pe mine tocmai mă cheamă cuptorul cu microunde!
Încă un coniac?
E ciudată viaţa.
Când eşti copil, viaţa abia se târăşte
şi apoi deodată ai 50 de ani!
Şi copilăria, ce-o mai fi rămas din ea
încape într-o cutiuţă ruginită.
Aveţi copii, domnişoară?
Domnişoară?
Eu am o fată. Are cam vârsta dumneavoastră.
Au trecut câţiva ani de când n-am mai vorbit.
Am auzit că are un copil, un băieţel.
Îl cheamă Lucas.
Cred că e timpul să le fac o vizită
înainte de a sfârşi eu însumi într-o cutie.
Nu credeţi?
Amélie se simte deodată într-o armonie perfectă cu ea însăşi.
Totul e perfect. Blândeţea luminii...
parfumul din aer, sunetul liniştit al oraşului.
Viaţa pare atât de simplă şi limpede ca şi cristalul, încât este cuprinsă
de dorinţa de a ajuta toată omenirea.
- Lăsaţi-mă să vă ajut. Coborâm şi am pornit!
Trecem pe lângă văduva bateristului fanfarei.
Uite, calul şi-a pierdut o ureche!
Cel care râde este soţul florăresei.
În vitrina patiseriei sunt acadele!
Mmm, simţiţi parfumul acesta?
Vânzătorul oferă pepene clienţilor săi.
Aici fac o îngheţată minunată!
Trecem prin faţa măcelăriei.
Jambonul costă 79!
Suntem în faţa vânzătorului de brânză.
12,90 costă un Picodon d'Ardeche! În faţa magazinului
un copil se uită la un câine, care se uită la puiul din rotisor.
Am ajuns. Suntem în faţa metroului.
Vă las aici. La revedere.
Nu a fost niciodată capabilă să intre într-o relaţie cu ceilalţi...
Ca şi copil a fost întotdeauna singură.
Într-o încântătoare seară de iulie
în timp ce turiştii se distrează pe plajă
în relaxarea unor zile însorite şi în timp ce în Paris
muzicanţii, copleşiţi de căldură contemplă primele dâre de fum
ale tradiţionalelor focuri de artificii.
Amélie Poulain, cunoscută de asemenea ca ca"mama tuturor răniţilor"
sau ca "madona celor nedoriţi" moare de epuizare extremă.
Pe străzile din Paris, zdrobiţi de durere...
milioane de anonimi îndoliaţi se alătură cortegiului funerar
pentru a-şi arăta în tăcere...
durerea imensă de a fi rămas orfani pentru totdeauna.
Straniu destinul acestei femei
deposedată de ea însăşi
totuşi atât de sensibilă la plăcerile simple ale vieţii.
Ca şi Don Quijote, era hotărâtă să se lupte
cu morile neiertătoare ale durerilor omenirii.
O luptă imposibilă care i-a epuizat
prematur viaţa. La 23 de ani, Amélie Poulain
şi-a lăsat scurta viaţă prinsă în vârtejul durerii universale.
Atunci a fost lovită de regretul de a-şi fi lăsat tatăl să moară
fără să fi reuşit să-i redea o gură de aer proaspăt
acestui om sufocat, lucru pe care-l reuşise
cu atâţia alţii.
Hei, Domnule!
Domnule!!
Aşteptaţi!
Aşteptaţi!!
Pagini întregi de fotografii ratate...
pe care posesorii lor le-au aruncat...
şi care fuseseră minuţios refăcute şi clasificate.
Halal album de familie!
Un "Gauloises blondes".
E atâta fum aici. Unde or fi?
- Nu văd nimic. - Mai la stânga.
- Mai. Acolo. - Aici? Mersi.
Unde mi-or fi monedele de 1F?
Lăsaţi.
- Da? - Un Moresque.
Un Kir, un Moresque şi 2 tonice.
Gânguritul ăsta, este pre-nupţial sau post-coital?
Şi prostia ta, e congenitală?
- Pre-nupţial. - Nu-ţi face griji.
O să găseşti omul potrivit până la urmă.
Toate femeile visează să doarmă pe umărul unui bărbat.
Nu m-ar deranja, dar bărbaţii sforăie.
Iar eu am o ureche sensibilă!
Eu m-am operat de polipi.
Foarte romantic!
E clar că nu ai întâlnit marea dragoste.
Dacă n-aş fi întâlnit-o nu mi-ar fi scurtat piciorul drept.
Credeam că a fost un accident de călărie.
Da, exact.
Eram îndrăgostită de un trapezist.
Ar fi trebuit să ştiu că te lasă în cel mai greu moment!
M-a părăsit chiar înainte de a intra în ring.
Eram aşa de întoarsă pe dos, şi deci, aşa era şi calul.
Din păcate eu am ajuns dedesubt!
Da! Moresque.
Dragoste la prima vedere, există.
Nu spun ca nu există. Dar după 30 de ani în spatele barului
pot să-ti dau o reţetă!
Ia doi obişnuiţi ai localului, fă-i să creadă că se plac unul pe celălalt,
fierbe-i puţin.
Merge de fiecare dată.
Vă rog!
- Nu! - Merg eu.
Nu credeţi că aţi făcut deja destul rău?
Gina e destul de mare să se apere singură.
Nu mă gândesc la Gina, ci la Georgette.
Georgette?
Deschideţi ochii! Ea n-are ochi decât pentru dumneavoastră
şi dumneavoastră n-o vedeţi decât pe Gina!
Săraca! Când mă gândesc ce-a ajuns să facă
ca să vă atragă atenţia.
Sunteţi cu adevărat orb!
Plec, am o întâlnire. Pa!
- La revedere. - La revedere.
Nu-l ştiu pe ăsta nou
dar nu poate fi mai rău decât ciudatul cu reportofonul
Joseph nu-i chiar ciudat.
Suferă. Asta-i tot.
Au trecut două luni de când s-au despărţit
şi tot vine în fiecare zi. Îi place să sufere!
Nu-mi spune că n-ai observat?
Ce vrei să spui?
- Stă totdeauna aici, nu? - Da.
Stai jos.
Stai jos, Georgette.
- Ce vezi de aici? - Tutungeria mea.
- Şi nu lipseşte nimic? - Ei bine, nu.
Gândeşte-te mai bine.
Nu. Zău, nu văd nimic!
Te las să te mai gândeşti. Noapte bună.
Bună dimineaţa...
Un octogenar elveţian a primit o scrisoare la 30 de ani după ce a fost trimisă.
Sacul poştal a fost găsit de nişte alpinişti, pe muntele Mont-Blanc
şi aparţinea lui "Malabar Princess"...
un avion care s-a prăbuşit la sfârşitul anilor 60.
Ce păcat! O prinţesă atât de tânără şi frumoasă...
Adică dacă era bătrână şi urâtă, n-ar fi fost aşa grav?
Păi, da... Uită-te la Maica Theresa.
Şi el? Tot după Gina?
Nu, după altcineva.
Spune-mi, e cineva pe care o cunosc?
Da. Ciudată povestea asta cu alpiniştii.
Cineva de la Deux Moulins? Doar nu tu!
Nu!
Dacă nu e doamna Suzanne...
Nu!
Ba da!
- Uite, e din nou aici. - Da... ce ciudat.
- Şi aici. - Tot el.
Şi aici, din nou.
5 martie, Austerlitz.
Şi tot timpul aceeaşi expresie.
Nu? Atât de neutru.
De 12 ori în total.
Le-am numărat. E ciudat, nu?
De ce s-ar plimba prin toate colţurile oraşului ca să-şi facă poze
şi pe urmă să le arunce?
Mai ales că au ieşit foarte bine!
Parcă ar fi un ritual.
Poate e obsedat
de frica de a îmbătrâni şi ăsta e felul lui de a se linişti.
E mort!
Mort?
Îi e frică să nu fie uitat.
Foloseşte automatele foto ca să amintească celor vii imaginea sa.
Ca şi când ar trimite un fax de dincolo.
Un mort căruia îi e frică să nu fie uitat...
Ei cel puţin nu trebuie să-şi facă griji pentru asta!
Sunt morţi de mult timp.
Dar nu vor fi niciodată uitaţi.
Ştiţi, fata cu paharul de apă,
poate se gândeşte la cineva.
Cineva din tablou?
Nu.
Mai degrabă un băiat pe care l-a văzut altundeva.
Are impresia că ei doi sunt la fel.
Preferă să-şi imagineze o relaţie cu cineva care este absent
decât să se lege de cineva
care este aici?
Nu.
Poate că face tot posibilul ca să-i ajute pe ceilalţi.
Dar ea?
Viaţa ei...
cine o să aibă grijă de asta?
Între timp
e mai bine să te consacri celorlalţi decât unui pitic de grădină.
2,8g alcool în sânge pentru un şofer!
Nu sunt singurul care să angajeze un cretin iresponsabil.
Domnule Collignon.
- V-aţi uitat... - O secundă Amélie-melo!
Nu te grăbi aşa!
Ia exemplu de la Lucien.
Când e la lucru, n-are nici o şansă să depăşească limita de viteză. Nu-i aşa?
N-ar trebui, domnule Collignon.
Nu e vina lui.
Aveţi dreptate.
Nu e vina lui, e vina prinţesei Lady Di!
Ştiţi ce am găsit azi dimineaţă?
Catalogul de modă deschis la pagina cu lenjerie.
Lipise poza Lady Di pe corpul modelelor.
Deci, ce să fie de data asta, un buchet de asparagus...
sau arhivele cartierului?
Nimic.
Chei la minut
Mersi. Ei bine, se pare că migrenele s-au dus.
Da, dar n-am dormit toată noaptea din cauza sciaticii.
Arăţi bine!
Chiar?
O femeie fără iubire e ca o floare fără soare. Moare.
Ciudată vreme astăzi!
Am spus o prostie?
Nu. Toată lumea îmi spune prognoza meteo.
Vorbim despre timpul prezent ca să-l uităm pe cel trecut.
Nu, ci ca să evităm să vorbim prostii.
Poţi să scrii destul de bine şi despre prostii, dar nu ţi le publică nimeni...
- Tot nimic? - Al 30-lea refuz.
- Dar vărul dumneavoastră, criticul? - Ce credeţi?
Criticii literari sunt ca şi cactuşii
trăiesc ca să înţepe. - Şi cartea dumneavoastră?
E o poveste de dragoste?
Nu, e despre un tip care îşi scrie jurnalul.
Dar în loc să scrie lucrurile aşa cum se întâmplă...
el scrie în avans versiunea cea mai rea.
Drept rezultat, e deprimat, şi nu mai face nimic.
E povestea unui tip care nu face nimic.
Iată, doamnă Suzanne...
vă dedic manuscrisul.
Da, şi dumneavoastră o să uitaţi de nota lui.
"Voi schimba capodopera (chefs-d'oeuvre) lui pe gustările (hors-d'oeuvre) mele!"
- Iată. - Mulţumesc.
Mersi, domnişoară Suzanne.
Cât timp îţi trebuie?
Ai văzut cât e ora?
Ăsta e într-adevăr neterminat!
Fără tine, Sentimentele mele de astăzi...
Fără tine, sentimentele mele de astăzi
ar fi doar umbra moartă
a simţămintelor de altă dată. - Pardon?
Fără tine, sentimentele mele de astăzi ar fi doar umbra moartă
a simţămintelor de altă dată.
Biletul vă rog.
Şi...
- Deci, ceva nou la servici? - M-ai întrebat deja asta.
Da, da...
- Eşti bine, acum? - Mai degrabă bine.
Cred că se schimbă ceva.
Am avut două infarcturi, şi a trebuit să avortez
fiindcă luam droguri în timp ce eram gravidă.
În afară de asta, totul e OK.
Cu atât mai bine.
- Cu atât mai bine. - E ceva în neregulă?
Nu, nu, nimic.
Piticul din grădină e tot acolo?
sau s-a întors în magazie?
Moscova şi uite: nimic.
Nici o explicaţie.
Poate că l-a apucat dorinţa să călătorească.
Nu pricep.
Pierdut: Gara de nord sacoşă conţinând
ALBUM FOTO. Vă rog contactaţi-mă la nr. 0148872257
O fată obişnuită şi-ar fi asumat riscul să-l sune imediat.
L-ar fi întâlnit şi ar fi aflat imediat dacă merita să continue sau nu.
Asta se numeşte a înfrunta realitatea şi este exact ce Amélie...
nu vrea să facă.
Nu crezi că este
îndrăgostită?
Şi dumneavoastră, doamnelor?
Un praz şi 2 anghinare.
Unde e şeful?
Şşt!
A adormit printre conopide.
Ce?!?
A adormit printre conopide.
Oh, bine...
Vă pot ajuta?
Un Tac-O-Tac, vă rog.
Uitaţi.
E prima dată, nu ştiu cum se face.
Uitaţi, o să iau şi eu unul
şi o s-o facem împreună.
Deci trebuie răzuit aici
de la stânga la dreapta.
Aşa. Mă rog, nimic. Dumneavoastră?
Tot nimic.
Ghinion la jocuri...
Da! Aşa se spune!
OK, bine! Trebuie să mă întorc.
Da. Mergeţi...
Palace Video, regele porno-ului.
Bună ziua, am sunat pentru anunţ.
- Sunteţi majoră? - Da.
- Sunteţi epilată? - Pardon?
Întreb pentru că picioarele păroase
îndepărtează clienţii.
Ce mai faceţi, doamnă Walace?
Când nu mai aştepţi nimic de la viaţă...
- Nu vorbiţi aşa, viaţa e frumoasă. - Chiar?
Bună ziua, domnule Dufayel.
Bună ziua, Lucien.
Iată ce mi-aţi cerut, domnule Dufayel.
Mă îndoiesc. Nu-mi place anghinarea.
N-ar trebui. Lăsaţi-mă să vă arăt.
Iată... Surpriză!
Ei bine, prefer asta!
Atenţie...
Eşti regele magicienilor, Lucien!
Din partea domnului Collignon!
A cui?
Domnul Collignon? Lucien!!
N-am fost atent, domnule Dufayel.
Exersează, micuţul meu Lucien!
- Nu... - Exersează!!
Repetă după mine. Collignon, ticălosul.
- Collignon, ticălosul. - Aşa!
E rândul tău. Hai. Collignon...
- Collignon, faţă-de-rahat. - Ah, vezi!
Vezi că poţi dacă vrei. Haide, Collignon...
Collignon, cap-de-bou!
Foarte bine! Collignon...
Collignon, faţă-de-rahat! Collignon, cap-de-bou!
Collignon, faţă-de-rahat!! Collignon, cap-de-bou!!
Nu, nu!
- Lucien!! - Collignon mănâncă ceapă!
Ajunge pentru azi!!
Ajunge pentru astăzi.
Foarte bine.
Domnule Dufayel. Am găsit asta sub preşul dumneavoastră.
Collignon, cap-de-bou!
Tot nimic.
Nimic şi la mine.
Îmi permiteţi? Aveţi ceva aici.
Sunteţi frumoasă, Georgette...
când roşiţi.
Sunteţi ca o floare de câmp.
E aerofagia mea.
Bună ziua la toată lumea.
Frumoasă vreme astăzi.
Un pachet de Gitanes...
Bravo! Vive la France! Uite ce mi-ai făcut!
20 din 20!! Ai nimerit la fix!
Amelie e cea care...
Ştiţi, când au urcat pe Mont-Blanc
din cauza frigului siliconul de pe faţă i-a îngheţat.
Un pic de vin fiert cu turtă dulce.
Mulţumesc.
Cred că am fost cam dur cu fata cu paharul de apă.
Spune-mi, băiatul cu care s-a întâlnit, l-a revăzut de atunci?
Nu.
De fapt, nu-i interesează aceleaşi lucruri.
Vezi tu, şansele sunt ca şi Turul Franţei.
Astepţi după ele mult timp şi trec repede.
Când vine timpul, trebuie să sari bariera fără ezitare.
- Bună ziua, pot să vă ajut? - Mă scuzaţi.
Am găsit asta pe stradă.
Nino o să fie atât de fericit.
Aproape că am ajuns să aprind o lumânare la Saint Antoine
Nino e aici?
Miercurea niciodată. Lucrează la bâlci.
A, bine. Şi colecţionează astea de mult timp?
De un an. I-am făcut rost de o slujbă aici.
Înainte colecţiona urme de paşi pe asfalt.
Era paznic de noapte.
Făcea poze cu urmele paşilor lăsate pe cimentul moale.
E o pasăre rară.
A mai făcut şi pe
Moş Crăciun la Samaritaine.
Şi apoi, colecţiona râsete când auzea câte unul mai ciudat.
Probabil că e destul de greu pentru prietena lui.
Niciodată n-a reuşit să păstreze vreuna!
Sunt timpuri grele pentru visători.
Unde sunt cafelele alea, Eva?
Trebuie să plec. Merci pentru album.
O să i-l duc eu la bâlci.
OK. E la tunelul groazei, întreabă de Nino Quincampoix.
Bună ziua. Nino e aici?
Nu, iese abia la ora 7.
- Nu pot sa-l văd înainte? - Ba da.
Costă 20 de franci.
- Am plecat. Ne vedem miercuri. - Bine.
Întâlnire mâine, ora 17 la caruselul din Montmartre,
lângă cabina telefonică.
"Adu o monedă de 5 F"
Psst!
Ţi-ar place să ştii mai mult, Nu?
- Ai văzut-o? - Sigur.
Eram în buzunarul bluzei!
Aproape de sân.
E drăguţă?
- Nu-i rea. - Nu-i rea.
Nu-i rea.
Frumoasă.
- Drăguţă. - Nu, frumoasă.
Drăguţă.
- Şi ce vrea de la mine? - E falită.
Şi aşteaptă o recompensă.
Ori poate colecţionează poze şi ea.
Sau poate vrea să ne schimbe cu un chior cu ochelari!
Bineînţeles că nu, prostule!
- E îndrăgostită. - Nici măcar nu o cunosc.
Ba o cunoşti!
De când?
Dintotdeauna. În visurile tale!
Alo? Da. Domnule!
Dumneavoastră, cel cu plasa de plastic, e pentru dumneavoastră.
- Eu? - Da.
Mulţumesc.
Alo?
Urmăriţi săgeata albastră, domnule Quincampoix.
Ce?
Domnule, când degetul arată cerul, idiotul se uită la deget.
Hei!!
Alo?
Ştiu cine e omul misterios din poze, domnule Quincampoix.
E o fantomă domnule Quincampoix. Nimeni nu-l poate vedea.
Nu apare decât pe suprafaţa sensibilă a peliculei fotografice.
Cand o fată îşi face poza
îi şopteşte la ureche hoo...
În vreme ce-i mângâie cu grijă gâtul.
Atunci este surprins de cameră, domnule Quincampoix!
Cine sunteţi?
Pagina 51.
VREŢI
SĂ MĂ
ÎNTÂLNIŢI?
Ascultă asta.
Un băieţel de 6 ani a profitat de căderea nopţii ca să plece
cu maşinuţa lui cu pedale.
A fost găsit pe o autostradă în Germania.
Băieţelul a spus poliţiei că "Vroia doar să vadă stelele."
Ah, viaţa e aşa de frumoasă, nu credeţi?
Virusul dragostei. Singurul pe care nu-l avusese încă!
Nimeni nu e la adăpost!
- Eu nu mă pot plânge. - Măcar are o faţă fericită.
Cum e? Înaltă, scundă, blondă, brunetă?
Să spunem că medie.
Nici pitică, nici girafă. Normală.
Drăguţă, în felul ei.
Cât despre blondă sau brunetă, n-aş putea să spun!
Greu de spus. Nu era roşcată sigur.
- Totuşi... - Las-o moartă.
Pe de altă parte a încercat să afle dacă n-ai o prietenă.
Şi?
I-am spus că nu eşti interesat de asta. Am făcut bine?
- Doar n-ai spus asta,nu? - Ce te-ar interesa la ea, nici n-o cunoşti!
- Tocmai de aia, e misterul. - N-o să-l găseşti aici!
- Nişte nectarine, vă rog. - Am să vă dau de aici, sunt mai frumoase.
Domnul este un estet!
Seara, pleacă cu resturi de legume la el.
Începusem să mă întreb.
Dar domnul ia lecţii de pictură!
Ziua vinde praz, şi seara, pictează napi!
Eşti o adevărată legumă!!
Un bun sufleur de stradă...
pregătit să şoptească o replică usturătoare...
e tot ceea ce le trebuie oamenilor timizi.
Tu nu o să rişti niciodată să fii o legumă
pentru că până şi o anghinare are inimă.
Dumneavoastră nu riscaţi să fiţi o legumă, pentru că până şi o anghinare are inimă.
Memoria 7.
Mado draga mea, absenţa ta devine mai grea cu fiecare zi ce trece.
Sunt în exil într-o lume cenuşie. Nu pot dormi, nu pot mânca.
Am făcut cea mai mare greşeală acceptând această perioadă...
care mă va ţine departe de soţia mea pentru 5 săptămâni.
Mă gândesc la tine tot timpul. Al tău, Adrien.
Am renunţat la ultimul meu comision
pentru a compensa brusca mea demisie.
Mă trezesc visând la zile mai bune.
Zile portocalii. Îţi aminteşti, Madeleine draga mea?
Adrien al tău, care nu te-a iubit niciodată mai mult.
Veşti bune. În curând voi putea să-mi permit o maşină.
Astfel voi putea să vin acasă în fiecare zi.
Între timp, sper că vei veni vineri seara
şi că vom putea ieşi, doar noi doi.
Serviciul psihiatric de urgenţă, cu ce vă putem ajuta?
UNDE ŞI CÂND?
O oră mai târziu, pe bulevardul Saint-Martin...
Amélie intră într-un magazin de costume si deghizări.
În acelaşi timp, un bărbat îşi părăseşte casa din strada Lecourbe.
26 de minute mai târziu, Amélie ajunge la automatul foto de la Gara de Est.
În aceeaşi secundă, omul cu bascheţii roşii
parchează în faţa intrării laterale.
În acest moment, este exact 11:40 am.
În acest moment al povestirii...
Amélie e singura care deţine cheia enigmei
necunoscutului din fotografii.
'Neaţa, doamnă Walace. Cum mai merge?
Totdeauna mai bine când nu plouă.
- Uite, pentru dumneavoastră! - Pentru mine?
Doamnă Walace.
Ca urmare a descoperirii unui sac poştal rătăcit...
din cauza prăbuşirii unui avion, pe 12 Octombrie 1969 în masivul Mont-Blanc.
Poşta are plăcerea să vă trimită această scrisoare.
care vă este adresată. Vă rog acceptaţi
scuzele noastre pentru această neobişnuită întârziere.
Jacques Grosjean. Director departament relaţii cu publicul.
Mado, iubita mea.
Sunt in exil, nu pot dormi, nu pot mânca. Mă gândesc la tine tot timpul.
Trăiesc cu certitudinea că am facut cea mai mare greşeală a vieţii mele.
Am renunţat la bani şi la acea femeie.
Dacă totul merge bine, îmi voi putea permite o casă.
Mă trezesc gândindu-mă la zile mai bune...
când mă vei ierta şi vei veni alături de mine.
Adrien al tău, care nu te-a iubit niciodată mai mult.
Uitaţi, domnule Dufayel, aveţi un pachet.
Domnule Dufayel,
ştiţi ce i s-a întâmplat portăresei azi dimineaţă?
O scrisoare.
De la soţul ei. După 40 de ani.
O grămadă de vreme, nu, domnule Dufayel?
Asta fiindcă îmi plac mai mult naturile moarte, domnule Dufayel.
Între timp, ai grijă cu stratul de vopsea.
Întotdeauna pui prea multe straturi!
- Domnule Dufayel? - Da!
Ziarele spun că în curând se va naşte o nouă stea.
Te interesează stelele?
Am văzut o emisiune la televizor, la mama.
Dar nu ştiu dacă este adevărat.
Dacă americanii
vor pune cenuşa oamenilor bogaţi incineraţi
într-un satelit, şi o vor trimite în spaţiu,
şi va străluci pentru totdeauna, satelitul.
Şi Lady Di? Credeţi că vor face acelaşi lucru şi pentru ea?
Lady Di!!
Mă calci pe nervi!! Nu mă pot concentra!!
Lady Di...
Renoir!
Când vă uitaţi la mine vedeţi un om fără un picior
M-am născut într-o vineri, 13. O zi ghinionistă.
Bună ziua, domnule.
Cambodgia...
Nu înţeleg.
Nu înţeleg!
E minunat! N-ai fi putut-o face mai bine.
- A mers? - E pe drumul cel bun.
Poţi să te întorci oricând! Oricum, răul a fost făcut.
De ce?
Acum mi se spune Albă ca Zăpada
cafeneaua les Deux... Sunt...
cafeneaua"les Deux Moulins Sunt adeseori acolo
după 4 p.m.
- Eva? - Da?
Poţi să-mi ţii locul la casă la ora 4, te rog?
Oh, exagerezi!
Ce se întâmplă?
- E bosumflat? - Crede că zâmbesc prea mult.
- Preferă când eşti încruntată? - Cu alţi bărbaţi, da.
Nino întârzie. Pentru Amélie, nu există decât două explicaţii posibile:
1. Nu a găsit poza.
2. Nu a avut timp să o reconstituie...
pentru că 3 recidivişti l-au luat ostatic.
Urmăriţi de poliţie
ei au reuşit să scape.
Dar el a provocat un accident.
Când îşi recapătă cunoştinţa, nu-şi aminteşte nimic.
Un şofer îl ia la autostop
şi crezându-l un evadat, îl pune într-un container către Istanbul.
Aici cade în mâna luptătorilor afgani...
care îl iau cu ei ca să fure rachete ruseşti.
Dar camionul lor explodează la trecerea peste o mină la frontiera cu Tadjikistan.
Singurul supravieţuitor, este recuperat de montagnarzi
şi devine un luptător mujahedin.
Amélie nu înţelege de ce s-ar îngrijora
pentru un tip care îşi va petrece restul vieţii mâncând borş
cu o pălărie stupidă pe cap!
- Bună ziua, ce să vă aduc? - O cafea, vă rog.
O cafea!
Iată !
Merci.
Acum a înţeles.
Îşi va pune linguriţa jos...
va culege cu degetele zahărul de pe masă.
Apoi se va întoarce...
şi-mi va vorbi.
Mă scuzaţi !
Sunteţi dumneavoastră ?
Ba da, sunteţi dumneavoastră.
Lasaţi-mă să vă curăţ masa.
Încă o cafea?
Nu, mulţumesc. Ajunge.
Deci e acela, tipul cu mâna ridicată?
Da.
E îndrăgostită de el?
Da.
Cred că a sosit timpul pentru ea să-şi asume nişte riscuri.
Păi da, se gândeşte la asta. Se gândeşte la o stratagemă...
Sigur, îi plac stratagemele nu-i aşa ?
Da.
De fapt e puţin laşă.
De asta nu pot sa-i pictez privirea.
Obiceiul lui Raymond Dufayel de a-şi băga nasul unde nu-i fierbe oala.
E intolerabil !
Dacă Amélie preferă
să trăiască în lumea viselor
şi să rămână o tânără fată introvertită, e dreptul ei.
Pentru că
a-şi rata viaţa este un drept inalienabil al ei !
Ce faceţi, domnule Dufayel?
Spune-mi, Lucien băiatule
pentru livrările tale
ai tot timpul cheile celorlalţi locatari?
Bună ziua, domnule. Vă sun ca să vă spun că unul dintre automatele dvs. este stricat.
Nu, dar cred că ceva e blocat.
Gara de Est, Sala Paşilor Pierduţi.
- La 10 cumpărate, aveţi una gratis. - Nu, mulţumesc.
Sam!
Samantha!
Poţi să-mi ţii locul...
Poţi...
Poţi să-mi ţii locul în după-masa asta?
Întâlnire la automatul din sala paşilor pierduţi
Gara de Est Marţi 5 p.m.
Imediat, am terminat.
Omul misterios din poze nu era o fantomă...
şi nici cineva obsedat de frică că îmbătrâneşte, ci doar un reparator.
Un tehnician care-şi făcea meseria. Asta era tot.
Pardon.
Mă supraveghează încontinuu. Mă îmbolnăveşte.
4:05 p.m, manifestaţie în public a unei conspiraţii feminine.
Ascultă la mine, Georgette, eşti prea încordată.
Curaj, nu e uşor.
Mă scuzaţi.
- Dumneavoastră mi l-aţi strecurat în buzunar? - Da, dar nu eu...
Ştiu că nu sunteţi dumneavoastră. Unde pot s-o găsesc?
E la tatăl ei.
- Mă enervează, aş vrea să vă vorbesc. - Termin la 6.
- Puteţi trece atunci? - De acord.
Ne vedem mai târziu.
Şi iată, 4.08pm. Capcana este întinsă.
Şi tipul blond, cu jacheta din păr de cămilă?
- "E distrat şi el?" - Cum adică "şi el"?
Şi el s-a întors de 3 ori.
Ascultă aici 1:12 p.m.
păr de cămilă. 2:50 p.m.
păr de cămilă.
- 4.17 pm... păr de cămilă... - Opreşte-te !!!
Petele mele roşii apar din nou. Uită-te!
Doamnă Suzanne, iar începe!! O să mă facă să înnebunesc!
Nu începe iarăşi!
Dacă ar avea conştiinţa liniştită nu s-ar enerva aşa.
Mă duc acasă!
Un psihopat!! Asta e prea de tot!
Georgette!
Aţi terminat, s-o sufocaţi aşa?
Unei femei îi trebuie spaţiu să respire.
Da, aşa începe, iar apoi simte nevoia să schimbe aerul.
Da, dar schimbarea de aer e salvatoare!
Oh, tu, scriitor ratat!
Da, da... scriitor ratat, ratat.
Îmi place cuvântul ăsta "ratat".
- Ăsta e destinul omului. - Exagerează!
Ratare după ratare şi nu reuşeşti să scrii mai mult decât nişte ciorne.
Viaţa e o interminabilă repetiţie a unui spectacol ce nu va avea niciodată loc.
Da, sigur! Nici măcar nu a spus el asta!
Mai am şi eu idei ale mele, să ştii.
De obicei îmi sunt furate. Cam ca şi tine cu femeile.
Ce vrei să spui?
Poate ar trebui să renunţi.
Vorbeşte pentru tine, tu...
- Eu ce?!? - Opriţi-vă!
Ce se întâmplă aici?
Mai nimic. Georgette a ieşit să ia puţin aer şi Joseph se agită degeaba.
O plimbare, sigur!
Ca şi Gina cu tipul cu plasa de plastic.
Credeţi că n-am văzut manevra?
Întâi bileţelul în buzunar.
La 4.08 pm. Aşa că tipul se întoarce astăzi şi hop!
Ies să ia puţin aer.
Îmi fac griji pentru Amélie, fiindcă eşti simpatic.
Adică ?
În general cu cât un tip e mai drăguţ cu atât e mai idiot.
- Aş vrea să ştiu mai multe despre dvs. - Puneţi-mi întrebări.
Ce nu se face cu o floare?
O floare? Primăvara.
- Şi haina? - Nu-l face pe om.
- La o pisică bună... - Un şoarece bun.
- Încetul cu încetul... - Pasărea îşi face cuibul.
- Piatra care se rostogoleşte... - Nu prinde muşchi.
- Cine fură azi un ou... - Mâine va fura un bou.
- Inima care suspină... - Nu are ce doreşte.
- Nu-i rău! - Continuăm?
La mine în familie se spunea că cine cunoaşte proverbele nu poate fi un om rău.
Ah, drăguţa domnişoară de la 5!
Trebuie să vă povestesc. Credeţi în miracole?
Astăzi nu.
O să fiţi uimită...
O expediţie de alpinişti
pe muntele Mont-Blanc, au descoperit dovada clară că soţul meu mă iubea...
Salut Lucien. Ai drojdie?
- E pentru domnişoara Amélie? - Da.
Găteşte, nu? Collignon, o să-ţi aducă.
Amélie? Amélie?
Intraţi în cameră, domnişoară Poulain.
Uite... micuţa mea Amélie...
Nu aveţi oase de sticlă ca mine, vă puteţi trăi viaţa.
Dacă o să pierdeţi şansa asta
atunci, cu timpul
inima dumneavoastră va deveni
la fel de stearpă şi fragilă,
ca şi oasele mele.
Deci...
Curaj! Pentru Dumnezeu!
Eu...
Hei!
Fără tine, sentimentele mele de astăzi ar fi doar umbra moartă
a simţămintelor de altă dată. HIPOLITO
La aeroportul internaţional.
Suntem în 28 septembrie 1997, este exact ora 11 dimineaţa.
La bâlci...
maşina de amestecat halviţă mestecă halviţa.
În acelaşi moment, în grădina La Villette Félix L'Herbier descoperă
că numărul conexiunilor posibile în creierul uman
e mai mare decât numărul atomilor din Univers. Între timp...
în faţa bisericii Sacré -Coeur, benedictinii îşi exersează lovitura de rever.
Temperatura este de 24° C, umiditatea este 70%,
iar presiunea atmosferică este de 990 hectopascali.
DVDQS (DVD Quality Subtitle)
Sprijină-ne şi să devină membru VIP pentru a elimina toate anunţurile www.OpenSubtitles.org