Pompierii! E cineva aici?
Aşteptaţi afară, vă rog.
Care-i data de pe ultima scrisoare?
Data de 9, din câte văd eu.
Uşa e deschisă!
... din câte ştiu eu, nu. Aveau o asistentă medicală,
dar n-am mai văzut-o de ceva vreme. Soţia mea a fost...
- Tu ai deschis fereastra? - Nu!
IUBIRE
Traducerea şi adaptarea DELiCT
Doamnelor şi domnilor, bine aţi venit la Théâtre des Champs-Elysées.
Vă rugăm să vă opriţi telefoanele mobile
şi vă reamintim că este interzisă orice fel de înregistrare audio sau video.
Sperăm să vă bucuraţi de spectacol.
Au folosit o şurubelniţă sau aşa ceva. Nu arată foarte profesionist.
- Cine să fi făcut una ca asta? - Habar n-am.
De ce ar vrea cineva să dea o spargere? Pentru că vrea să fure ceva.
- De la noi? - De ce nu?
Dacă mă gândesc bine, cel puţin trei sau patru persoane cunoscute
au fost deja jefuite.
Cât e ceasul? Nu-l putem suna pe administrator?
O să sun mâine dimineaţă.
Nu-ţi strica buna dispoziţie.
- Sau sună la poliţie? - Hai, dă-mi haina.
Imaginează-ţi dacă eram în pat şi cineva ar fi intrat prin efracţie.
De ce să-mi imaginez asta?
E groaznic. Cred că aş fi murit de frică.
Şi eu.
- Vrei să bem ceva? - Sunt obosită.
Eu am chef să beau ceva.
Fă cum crezi.
Matilda mi-a spus că, în clădirea ei,
hoţii au intrat în apartamentul de la mansardă prin acoperiş.
Au făcut o gaură în zid,
au tăiat din rame toate picturile valoroase
şi au dispărut fără urmă.
Aşa lucrează profesioniştii.
Ţi-am spus că eşti foarte frumoasă în seara asta?
Ce te-a apucat?
Şaisprezecimile acelea rapide au fost incredibile. Câtă iscusinţă!
Nu eşti de-acord?
Eşti mândră de el, nu-i aşa?
Ce s-a întâmplat?
Nimic.
Săptămâna viitoare?
Nu. Da.
Nu, dar e mai bine s-o repar cât mai curând posibil.
Le-ar putea da oamenilor idei năstruşnice.
În plus, e urâtă.
La ce oră?
Da, bine. Bine.
O să aduci şi nişte lac?
Sau cel puţin nişte grund.
Da, bine. Excelent.
Da.
Bine, mulţumesc. La revedere. Mulţumesc.
- E un om de încredere. - Sper.
Ultima dată l-am aşteptat o veşnicie, dacă-ţi aminteşti.
Da, într-adevăr. Mulţumesc.
Dacă apelăm la o firmă de profesionişti, o să aşteptăm cel puţin două luni.
Da?
Familia Frodon a aşteptat trei zile când li s-a înfundat toaleta.
Nu e chiar plăcut.
Solniţa e goală.
Nu ştiu dacă o să ne aducă CD-ul astăzi.
Poate că n-o să mai vină deloc.
Am putea merge după-amiază la magazinul Virgin, să-l cumpărăm.
Ce părere ai?
Ce se întâmplă?
Ce-ai păţit? Anne?
Cucu.
Eu sunt.
Anne!
Ce se întâmplă?
Anne, ce se întâmplă?
Ce-ai păţit?
Anne...
Anne, draga mea, te rog.
Anne, uită-te la mine. Ce-ai păţit?
Ce s-a întâmplat?
Anne?
Ce faci?
Ai lăsat apa să curgă.
Ce-ai păţit? Ai înnebunit de tot?
- E o glumă? - Poftim?
E o glumă sau... Trebuia să fie o glumă sau ce?
Ce glumă? Nu înţeleg.
Şi ce-i cu tonul ăsta? Ce te-a apucat?
Ascultă, Anne, nu te mai juca. Nu-i deloc amuzant.
Ce joacă, pentru Dumnezeu? Ce se întâmplă?
De ce n-ai răspuns?
- La ce? - "La ce?" La toate, mie.
- Când? - Acum. Acum câteva clipe.
Te rog, spune-mi, ce s-a întâmplat?
Nu ştiu ce să-ţi răspund.
Eşti sigură că nu-ţi aminteşti ce s-a întâmplat?
Dar ce s-a întâmplat?
Stăteai acolo, privind în gol
şi nu mi-ai răspuns nimic când te-am întrebat ce se-ntâmplă.
Am luat un prosop şi ţi l-am pus pe faţă, dar n-ai reacţionat.
Uite, ai picuri de apă pe guler.
Şi când... a fost asta?
Adineauri, acum câteva minute.
- Şi? - "Şi?" Şi nimic.
M-am dus în dormitor să mă îmbrac. Am vrut să cer ajutor.
- Ajutor? - Da.
Apoi ai închis tu robinetul.
Da, pentru că l-ai lăsat deschis.
Nu mai înţeleg nimic.
Nici eu.
Ar fi bine să-l sunăm pe dr. Bertier.
- Pentru ce? Ce poate face el? - Nu ştiu. Să te consulte.
Sunt sănătoasă, n-am nimic.
Ascultă, Anne.
E absurd. Nu ne putem preface că nu s-a întâmplat nimic.
Dar ce s-a întâmplat, de fapt?
Stau aici şi servesc micul dejun,
iar tu îmi spui tot felul de lucruri pe care eu nu le înţeleg.
Poţi să-mi explici cum a ajuns prosopul ăsta aici?
Nu.
- Cine a pornit robinetul? - Tu.
- Aha, îţi aminteşti? - Nu.
Vrei să mă torturezi?
Lasă-mă în pace.
Nu crezi că ar fi mai bine să-l sun pe dr. Bertier?
Nu!
Ştii cum e el,
dacă îşi pune ceva în minte, merge până la capăt.
Dar, în final, toată lumea a fost fericită.
În plus, nu ne-a afectat nici situaţia financiară.
Aşadar, vom cânta până pe data de 28, apoi avem 10 zile pauză, să ne odihnim,
după care plecăm 4 zile în Stockholm, apoi în Kumo, Finlanda.
Nu ştiu unde-i asta. La Polul Nord.
Geoff a fost deja acolo de câteva ori şi îi place.
Acolo vom interpreta "Transcripţiile lui Dowland",
după care ne întoarcem în Londra.
Şi copiii?
Liz stă la internat, iar John trăieşte singur. Are 26 de ani.
Cu ce se ocupă?
Lucrează. E foarte independent.
Ne vedem foarte rar.
Seamănă puţin cu Geoff.
Ei doi nu se împacă prea bine.
Geoff vrea să-l povăţuiască mereu, iar lui John nu-i place asta deloc.
- E cuminte? - Da, aşa cred.
Nu-i foarte impulsiv, dar e foarte harnic.
Asta sună cam peiorativ.
Nu. El e diferit de Geoff.
El e...
Calm, dar încăpăţânat. Cred că face ceea ce trebuie.
Recent, a interpretat o partitură solo într-un concert de Haydn,
la absolvirea Conservatorului.
A fost foarte bine.
Era şi Geoff acolo, iar la final, l-a felicitat.
Şi tu?
Eu ce?
V-aţi împăcat?
Ştii cum e...
În septembrie, a realizat că iubea o violistă
care era în ansamblul nostru de mai mulţi ani.
Ce pot să spun?
A fost o dramă teribilă. Ea a încercat să se sinucidă.
El s-a speriat şi s-a întors la mine, cuprins de remuşcări.
M-am obişnuit, dar...
Mi-e ruşine, deoarece tot ansamblul ştie despre asta.
Îl iubeşti?
Da, cred că da.
Ce fel de operaţie e asta?
Cum să-ţi explic?
I-au făcut o ecografie,
i-au spus că artera carotidă e înfundată şi că trebuie să se opereze.
Era speriată.
Debusolată total şi speriată.
Tu ştii că mereu i-a fost frică de doctori.
Ziceau că nu e o operaţie complicată, iar dacă n-o operează,
s-ar putea să aibă un alt atac cerebral mult mai grav.
Şi-acum, ce spun?
Că operaţia n-a reuşit.
5% dintre operaţii nu reuşesc.
E foarte neplăcut.
De obicei, la ora asta, trag un pui de somn.
Zahărul meu din sânge e undeva prin şosete.
- Îmi pare rău. - Da.
- Cu ce te pot ajuta? - Cu nimic.
E foarte frumos din partea ta că ai venit, în ciuda tuturor problemelor tale.
Nu, sincer, nu poţi face nimic.
Să vedem ce se întâmplă când o să se întoarcă acasă.
O să ne descurcăm.
Poate o să angajez o asistentă
sau poate mă descurc eu. Vom vedea.
Eu şi mama ta am trecut prin multe.
Dar toate lucrurile astea sunt un pic cam noi.
E straniu. Nu ştiu dacă-i bine să-ţi spun, poate te ruşinezi.
Însă, de îndată ce am intrat aici,
mi-am amintit că mereu vă ascultăm când făceaţi amor, atunci când eram mică.
Lucrul ăsta mereu mă liniştea.
Simţeam că vă iubiţi unul pe celălalt
şi că vom fi mereu împreună.
- Atenţie la degete! - Da.
Pune astea dincolo, lângă fereastră. Mulţumesc.
Desigur, domnule.
Scuze.
- Asta e pentru amândoi. - Mulţumesc.
- La revedere. - La revedere.
Vă mulţumesc, dle Méry.
Dacă ai nevoie de ceva, sunaţi la parter.
- Dacă vă putem ajuta în vreun fel... - Deocamdată, totul e în regulă.
O anunţ pe soţia d-tale, dacă am nevoie de ceva.
Mă bucur că aţi revenit, dnă Laurent.
Da, vă mulţumesc, dle Méry. Mulţumesc.
Dacă aveţi nevoie de ceva...
Da, mulţumesc.
Da. La revedere, doamnă. Şi încă o dată, bine aţi venit acasă!
- La revedere, dle. - La revedere, dle Méry. Mulţumesc.
Unde vrei să...
În camera de zi.
Să fac un ceai?
Înainte de toate, vino şi stai cu mine.
- Poţi să mă ajuţi să stau pe fotoliu? - Da, desigur.
Vino mai aproape.
Pune-ţi genunchii în faţa mea, ca să nu alunec.
Cuprinde-mă cu mâna dreaptă
şi ridică-mă.
Şi hopa-sus!
Aici.
Mă bucur nespus că te-ai întors.
Şi eu.
- Promite-mi un lucru. - Ce?
Te rog să nu mă mai duci înapoi la spital.
Ce?
Promiţi?
- Anne... - Promiţi?
- Anne, eu... - Taci acum.
Nu-i nevoie să-mi explici nimic. Te rog.
- Ce pot să spun? - Nimic.
Nu spune nimic.
Bine?
Mulţumesc.
Mulţumesc, dragul meu.
- E-n regulă totul? - Totul e-n regulă.
Nu-i nevoie să mă ţii de mână tot timpul.
Pot să-mi port şi singură de grijă, tu ştii.
Şi să nu te simţi vinovat. N-are niciun rost.
Ar fi o povară şi pentru mine.
- Nu mă simt vinovat. - Asta-i bine.
Poţi pleca acum.
Nu sunt oloagă.
Lasă-mă singură două minute. N-o să mă prăbuşesc.
Bine.
Ai cumpărat cartea cea nouă a lui Harnoncourt?
- Am citit-o deja. - Şi?
Vrei s-o citeşti? Ţi-o aduc?
Te rog.
Nu ştiu unde am pus-o.
- Nu-ţi face griji. Nu-i aşa importantă. - Ba da, e importantă.
Cred că am lăsat-o pe...
Aha, aici erai!
Nimic nu se compară cu o memorie infailibilă!
Credeam că am lăsat-o în dormitorul mic,
dar am pus-o deja pe raft. Oamenii ordonaţi nu pot fi dezordonaţi.
Mulţumesc.
Bine, acum ocupă-te de tine.
Nu-i nevoie să stai aici, să te uiţi cum ţin cartea, bine?
Bine.
Las uşa deschisă.
Din păcate, căpşunii erau deja vechi.
Mă duc să vă cumpăr câţiva proaspeţi, mâine dimineaţă, de la piaţă.
Soţul meu o să vă aducă apă Evian după-amiază.
Eu n-am voie să car greutăţi. Spatele, ştiţi cum e.
Nicio problemă.
În total, 76.40. Aici e chitanţa.
- Restul, 23.60. - Păstraţi restul.
Mulţumesc, domnule.
Ei bine, plec. Sunaţi-mă dacă aveţi nevoie de ceva.
Vă sun.
- Soţia dv. e bine? - Da. Se recuperează.
Asta-i bine. Să-i transmiteţi salutări din partea mea.
Eu şi soţul meu ne bucurăm că s-a întors.
Da, şi noi.
La revedere, dnă Méry. Vă mulţumesc.
- La revedere, domnule. - La revedere.
Mâine în jurul prânzului vă aduc căpşunii, dacă doriţi.
Da, bine. Mulţumesc.
- Poţi să vii puţin, te rog? - Da.
E o poveste de dragoste banală despre un nobil şi o fetişcană din clasa de mijloc,
care nu se pot căsători
şi care apoi, din pură mărinimie, renunţă la dragostea lor.
De fapt, nu-mi amintesc povestea.
În orice caz, îmi amintesc că eram foarte bulversat după ce am citit-o
şi că mi-a trebuit ceva timp să-mi revin.
Mulţumesc.
În curtea casei în care trăia bunica,
era un flăcău la fereastră care m-a întrebat de unde vin.
Era cu câţiva ani mai în vârstă decât mine.
Era un lăudăros care, desigur, m-a impresionat.
"De la cinema", i-am spus.
Pentru că eram foarte mândru că bunica mi-a dat bani să merg singur la cinema.
"Ce film ai văzut?"
Am început să-i spun povestea
şi în timp ce-i povesteam, retrăiam toate emoţiile acelea.
Nu voiam să plâng în faţa acestei flăcău, dar a fost imposibil.
Stăteam acolo, în curte, plângeam şi-i povesteam filmul, până la capăt.
Şi? Cum a reacţionat?
Habar n-am. Probabil că a râs de mine.
Nu-mi aduc aminte.
Nu-mi amintesc nici filmul, dar îmi amintesc sentimentele trăite.
Mi-era ruşine că plâng.
Dar, în timp ce-i povesteam, m-au copleşit din nou emoţiile şi plânsul,
poate chiar mai puternic decât atunci când vizionasem filmul.
Nu m-am putut abţine.
Ce drăguţ! De ce nu mi-ai vorbit niciodată despre asta?
Mai am o mulţime de păţanii despre care nu ţi-am vorbit niciodată.
Nu-mi spune că vrei să-ţi strici imaginea acum, la bătrâneţe.
Sigur că nu.
Dar ce fel de imagine am eu în ochii tăi?
Uneori, eşti un monstru.
Dar eşti foarte drăguţ.
Îţi mai pun ceva de băut?
Cinci.
Şase.
Şapte.
Opt.
Nouă.
Zece.
Până la cincisprezece. Unsprezece.
Doisprezece.
Treisprezece.
Paisprezece.
Şi cincisprezece.
- Eşti bine? - Sunt bine.
Ascultă aici. Horoscopul meu.
Mottoul meu: Trebuie să fii în vervă, dar trebuie să fii cumpătat!
Dragoste: Discuţiile elevate sunt tot ce vă doriţi.
Munca: Eşti motivat din nou, dar, continuă cu grijă.
Sănătate: Relaxaţi-vă făcând sport, o să aveţi mai multă energie.
O să ajungi să-ţi plângi de milă dacă citeşti prostiile astea.
Mâine după-amiază e înmormântarea lui Pierre.
Ar trebui să mergi şi tu.
Mă tem că da. Deşi n-am niciun chef să mă duc.
Sunt puţini oamenii cărora le place să meargă la înmormântări.
Ştiu eu câţiva cărora le place.
Annette, de exemplu, de-abia aşteaptă să se gătească.
- Şi François, idiotul ăsta... - Eşti rău.
Tu ce-ai zice dacă n-ar veni nimeni la înmormântarea ta?
Nimic, probabil.
Ai mai vorbit cu Jeanne cât timp am fost eu în spital?
Ştie că nu pot veni?
Da. Desigur.
Şi ce ţi-a zis?
- A fost şocată. - Cum aşa?
Nu ştiu. Aşa cum sunt toţi oamenii când sunt şocaţi.
A amuţit, nu-i venea să creadă.
Nu ştiu, nu mai ştiu exact.
De-atunci, am vorbit cu o mulţime de oameni.
Scuză-mă.
Nu.
Iartă-mă, te rog. N-am vrut să fiu rău.
Dar ce rost are să vorbim despre asta tot timpul?
Eu vorbesc despre asta tot timpul?
Nu.
Scuză-mă.
Ce...
De ce te-ai şi întors? Cât e ceasul?
Iartă-mă, am fost prea lentă.
- Anne... - Poţi să mă duci în camera de zi?
Da.
Mereu te-ai priceput să faci surprize.
Da.
De ce ai venit acasă aşa devreme?
N-am venit mai devreme. Am luat un taxi.
În zilele de sâmbătă, traficul e mai lejer.
Într-adevăr.
Cum a fost la înmormântare?
Anne...
Cum a fost? Haide, spune-mi!
A fost destul de bizar.
Preotul era un idiot.
Un fost coleg de-al lui Pierre a venit să ţină un discurs,
care a fost înduioşător şi indecent.
Fosta lui secretară a venit cu un minicasetofon
şi a pus "Yesterday" al formaţiei Beatles.
Nici nu-ţi poţi imagina.
Toată lumea s-a întors să se uite la ea.
Evident, aşa ceva n-a fost planificat.
Nepoţii lui Pierre erau şi ei acolo.
Desigur, au chicotit de îndată ce a început muzica.
Apoi,
urna a fost pusă pe o targă imensă
care era în mod evident concepută pentru un sicriu,
iar noi am stat în ploaie.
Au plasat urna pe un cărucior electric
care se mişca groaznic de încet
spre groapa mică pe care o săpase anterior.
Mulţi oameni au început să râdă.
Cred că a fost teribil pentru Jeanne.
N-are rost să mai trăiesc. Asta e.
Ştiu că ceea ce urmează va fi şi mai rău.
De ce să arunc povara asta asupra noastră, asupra ta şi a mea?
N-ai aruncat nicio povară asupra mea.
Nu-i nevoie să minţi, Georges.
Pune-te în locul meu.
Nu te-ai gândit niciodată că şi mie mi s-ar putea întâmpla aşa ceva?
Ba da, desigur.
Dar imaginaţia şi realitatea au puţine lucruri în comun.
- Dar lucrurile merg spre bine zi de zi. - Nu vreau să mai continui.
Faci eforturi foarte mari ca totul să-mi pară mie mai uşor.
Dar nu vreau să merg mai departe.
Pentru binele meu. Nu al tău.
Nu te cred. Te cunosc.
Crezi că eşti o povară pentru mine.
Dar ce-ai face tu în locul meu?
Nu vreau să-mi bat capul cu asta.
M-am săturat, vreau să merg la culcare.
Bună ziua! Mă bucur că te văd.
Scuze că dau buzna aşa.
Am încercat de multe ori să vă sun, dar fără nici un rezultat.
Îmi pare rău. Eu nu răspund decât la numerele din agenda telefonică
şi dacă ştiu cine mă sună.
Hai înăuntru.
Mi-a părut rău că n-am putut să vin după concert.
Am fost foarte încântat că aţi venit.
Haide, pe-aici.
Ieri m-a sunat agentul meu.
De fapt, o să înregistrez un album în iunie
şi trebuia să găsesc o locaţie şi un pian.
Aşa că am zburat la Paris în dimineaţa asta,
iar când am ajuns la hotel, m-am gândit că ar fi bine să trec pe la d-voastră.
E chiar după colţ.
Foarte frumos.
- Astea sunt pentru soţia d-tale. - Mulţumesc.
- Nu e acasă? - Ba da. O aduc îndată.
- Ia un loc, te rog. - Sper că nu vă deranjez.
Nu, nu, deloc. Mă bucur nespus că te văd. Ia loc.
Am fost foarte încântaţi de concertul tău, eu şi soţia mea.
Am sperat că te vom revedea din nou, în curând.
Te servesc cu ceva?
- Un ceai? - Nu, mulţumesc.
O să pun florile într-o vază şi o să-i spun că eşti aici.
Mă întorc îndată.
Alexandre, sunt încântată. Ce bine că te văd!
Dnă Laurent! Mă bucur să vă văd.
Nu te ridica.
Haide, stai jos.
Şi nu mai fi atât de afectat.
Sunt foarte mândră de tine.
Am fost de-a dreptul fascinaţi de concertul tău.
Georges voia să-ţi cumpere noul CD în dimineaţa următoare.
O, Doamne! Voiam să vă aduc unul, dar am uitat complet de el.
Am plecat în grabă.
- O să cumpăr unul azi şi vin să vi-l aduc. - Nu, nu, nu-ţi face griji.
Dorim să contribuim la succesul tău, chiar dacă nu costă decât 20 de euro.
Deja aţi contribuit destul. Vă datorez atât de mult, dnă.
Totul se datorează muncii tale asidue şi a talentul tău.
Vă mai amintiţi când mi-aţi dat să cânt pentru prima oară "Bagatelle"?
Aveam 12 ani.
Şi, în aroganţa mea tinerească, v-am întrebat: "Dar de ce Bagatelle?"
Nu vă amintiţi? În ziua aceea, m-aţi dojenit pe cinste.
Ce-aţi păţit?
Am paralizat pe partea dreaptă, asta-i tot.
Aşa se întâmplă când îmbătrâneşti.
Şi cum...
Hai să vorbim despre altceva, dacă nu te superi.
Da.
Nu te supăra,
dar vreau să profit de această surpriză minunată prilejuită de vizita ta.
Da, desigur.
Nu ne-ai spus încă
ce s-a mai întâmplat după concertul tău de la Paris.
Ei bine, cea mai mare parte a timpului mi-am petrecut-o în Londra.
Am avut două concerte în Copenhaga,
tot Schubert am cântat, "Impromptus-urile" şi "Momentele muzicale".
Toată viaţa mea se învârte în jurul lui Schubert, momentan.
Ideal ar fi să pot să înregistrez colecţia completă de sonate.
Deşi cred că trebuie să mai aştept câţiva ani pentru asta.
- Poţi să-mi faci o favoare? - Da.
Vrei să-mi cânţi "Bagatelle în G minor"?
Nu l-am mai cântat de ceva vreme.
Nu-mi amintesc foarte bine.
- Dacă doriţi, pot încerca. - Încearcă.
Bine.
Ce-i asta?
Ce faci?
Ai înnebunit sau ce?
Nu pot să cred!
Vezi ce-ai făcut?
Nu poţi să mă chemi dacă ai nevoie de ceva?
Îmi pare rău.
Da, şi mie.
Scuze.
Ai spart şi veioza.
Da?
Cine e?
E cineva aici?
Georges, ce se întâmplă? Ce se întâmplă?
Calmează-te, te rog. Calmează-te.
Ce-a fost asta?
Eva. O să vină pe data de 12.
De ce?
Nu ştiu. Se pare că vine cu Geoff.
Când e asta?
Nu ştiu exact. Ce zi e azi?
Mă duc să mă uit.
Nu vreau asta.
Ce?
Nu vreau să vină şi Geoff. Nu-i nevoie.
N-am nevoie de niciun comentariu vizavi de starea mea.
Pot să tolerez umorul lui britanic doar în doze mici.
"Stimată doamnă Laurent şi dle Laurent."
"A fost minunat şi totuşi trist să vă revăd."
"Sper din suflet ca lucrurile să meargă mai bine."
"Cu profundă simpatie, fostul dv. elev, Alexandre."
Opreşte CD-ul.
Unde sunt albumele foto?
Albumele foto? Nu ştiu.
În dormitorul mic, cred. De ce?
Poţi să mi le aduci?
Acum?
Dar de ce acum?
Vreau să le răsfoiesc.
Te rog.
Mulţumesc.
Cu plăcere.
E frumoasă.
Ce?
Viaţa.
E atât de lungă.
Viaţa e lungă.
Nu te mai uita la mine.
Nu mă uitam la tine.
Ba da, asta făceai. Nu sunt chiar atât de proastă.
"... se va pune accent atât pe modul de acţiune cât şi pe resurse."
"Benjamin Netanyahu,"
"a acceptat în cele din urmă o vizită oficială cu toate onorurile:"
"fotografii cu strângeri de mână, conferinţă de presă comună,"
"pentru a demonstra reînnoirea relaţiilor israelo..."
"Israelo-americane."
Eşti udă leoarcă.
- Ce vrei să spui? - Stai.
Nu-i cine ştie ce.
Haide.
Stai.
Nu te enerva.
Calmează-te, calmează-te.
... mă gândesc dacă n-ar fi mai bine
să ne investim banii într-un bloc de apartamente.
Dacă o să mai fie încă o inflaţie, proprietăţile sunt singurul lucru sigur.
Acum, conturile de economii plătesc o dobândă de cel mult 1,75%.
E destul de profitabil.
Acum patru ani, Geoff a cumpărat
acţiuni cu bani puţini, dar totul să prăbuşit.
Aşa că acum suntem îngrijoraţi.
Între timp,
s-au mai gândit şi alţii la afacerea asta, iar preţurile imobiliare au crescut.
De când m-am întors din Scandinavia,
îmi petrec timpul liber citind anunţuri.
Vom vedea.
E nevoie de timp. Până la urmă, o să găsim noi o soluţie.
Am...
Bunica...
O femeie cu o casă...
Nu...
Casa în momentul acela...
Bani...
Iartă-mă, mamă, dar nu te înţeleg.
Nu înţeleg ce spui.
Da...
Pe scurt...
Totul e...
Casa a vândut-o...
A vândut-o...
Nu... în două tranşe...
Foarte repede...
Doamne...
e greu...
Zicea că...
a vândut casa...
a cheltuit banii...
A cheltuit...
La... fel... şi... casa.
Da.
A cui era casa?
Casa lui...
Era şi casa... bunicii...
Bunica...
De trei ori pe săptămână.
Eu n-am suficientă experienţă. Vom vedea dacă se descurcă.
Câţi bani v-a cerut?
E plătită la oră. Vom vedea.
Şi ea?
Anne?
E greu de spus.
Uneori am senzaţia că e total inconştientă de situaţia în care se află.
Dar în clipa următoare simt exact opusul.
Şi doctorul ce-a zis?
El...
- Vorbeşte numai prostii. - Hei, draga mea...
- Haide, stai jos. E-n regulă. - Nu, nu e-n regulă.
Ce se întâmplă?
N-o putem lăsa să zacă-n pat în starea asta!
E de nerecunoscut! E ridicol!
Nu putem face nimic, momentan.
Face tratament şi ia medicamente.
N-avem alte opţiuni, deocamdată.
Cum adică, "n-avem alte opţiuni"? De ce n-o duci la spital?
A suferit încă un accident vascular cerebral.
Bertier a consultat-o
şi am consimţit că o putem scuti de toate procedurile de internare în spital.
Oricum, ei n-ar ţine-o acolo.
Ar trimite-o la o casă de îngrijire cu asistenţă medicală.
Ce fac ei acolo, putem face şi noi aici.
Fără să ajungă la azil.
I-am promis.
N-o să vă fie prea greu?
Ai o idee mai bună?
Nu pot să cred că în zilele noastre nu există un tratament mai eficient.
Nimeni nu te opreşte să cauţi.
Sper că tu mă crezi când spun că o iubesc pe mama ta la fel de mult ca şi tine.
Aşa că, te rog, nu mă trata ca pe un idiot
incapabil să facă ceea ce trebuie.
N-am spus asta.
Mă întreb dacă ceea ce am văzut că se întâmplă aici e cea mai bună soluţie.
Nu vrei să afli şi părerea altui medic?
Ei bine, încetaţi, amândoi.
A mai venit un doctor şi e de acord cu Bertier.
De luni, o să vină o asistentă medicală de trei ori pe săptămână.
E bine?
Acum putem vorbi despre altceva?
Despre ce anume?
... un republican a fost trezit de către un preşedinte
care stătea ascuns în Palatul Élysée pe timpul weekendului.
A anulat totul, uşile sunt închise, agenda de întâlniri e goală.
Tot ce-şi doreşte acum e să se pregătească să apară pe "France 2".
O să-l puteţi urmări într-un interviu realizat de David Pujadas
deoarece interviul său din ianuarie, a fost realizat de Laurence Ferrari de la "TF1".
"France Inter" va difuza un program special mâine, între 9 şi 10 p.m.
în care vom analiza şi comenta interviul...
... pe după umăr. Vă întoarceţi. Apoi, sub fese.
Vă ţin aşa, cu cotul. Şi vă pun scutecul.
Îndreptaţi-vă spatele.
Îndreptaţi-l.
Apoi, vă rostogoliţi uşurel înapoi. Îndreptaţi-vă piciorul.
Puteţi să vă trageţi de pătura aia de-acolo? Vă ajut eu.
Trage, trage, trage, trage.
Acum tragem scutecul. Aşa.
Asta e tot.
Şi ne culcăm pe spate.
Punem scutecul şi fixăm elasticul.
Poftim, dragostea mea, sper să-ţi placă.
Da, da.
Am adăugat nişte suc de piersici.
Cred că are un gust plăcut.
Haide, Anne, iubirea mea, ai luat doar trei înghiţituri.
Scuze.
Mama la concert...
Da?
Mama la concert...
Nu... nu avea rochie...
Nu avea rochie, mama la concert.
Mama la concert...
Nu!
O să vă spăl şi cealaltă mână.
Asta e tot. Acum, ne clătim de săpun.
E suficient de caldă?
Nu? Vă aplec puţin în faţă. Nu vă fie frică, sunt aici.
Foarte bine.
... ea vine de la 8 până la 12, iar eu vin de la 2 până la 6, sau de la 3 la 7.
O să mă mai gândesc.
Trebuie să ştie din timp ca să ştie cum să-şi facă programul.
Desigur. O să-ţi spun zilele următoare.
Foarte bine. Trebuie să plec.
- Mulţumesc pentru cafea. - Cu plăcere.
Te conduc eu.
Nu trebuie să vă faceţi griji. De obicei, ei vorbesc tot timpul.
S-ar putea să repete întruna: "Mama, mama, mama".
- E doar un tic. - Ştiu.
- La revedere, domnule. - La revedere.
Vreau să mai angajez o asistentă medicală.
O să lucreze în schimburi.
Asta o să simplifice puţin lucrurile, nu-i aşa?
Ce părere ai?
Doare.
- Vă rog să le lăsaţi în bucătărie. - Da.
M-am întors!
Mulţumesc.
Vă mai ajut cu ceva?
Nu, mulţumesc. Mi-ai fost de mare ajutor, dle Méry.
Nu-i nimic, domnule. Mulţumesc mult, domnule.
Te anunţ dacă mai am nevoie de d-ta.
Cu plăcere, dle.
La revedere.
- Pot să vă spun ceva, dle? - Da.
Eu şi soţia mea suntem foarte impresionaţi de cum gestionaţi această situaţie.
Jos pălăria!
Eşti amabil. Mulţumesc.
Pe curând.
- Transmiteţi-i salutări soţiei d-tale. - Desigur.
Bună, Eva. Ce mai faci?
Noi suntem în regulă.
Pe...
P...
Pe pod...
Podul din A...
din Avignon...
Pe podul din Avignon...
- Haide, Anne. - Podul!
Din Avignon...
Vi... vi... Vignon... gnon.
Pe podul din Avignon,
dansăm, dansăm, dansăm...
- Dansăm! - Pe podul din Avignon...
- Dansăm! - Cu toţii dansăm...
- Cu toţii... cu toţii... - Pe podul din Avignon,
dansăm, dansăm, dansăm...
Pe podul din Avignon,
dansăm cu toţii-n cerc...
Pe podul...
Dansăm, dansăm...
Cu toţii, cu toţii...
Aşa.
Acum sunteţi din nou frumoasă.
Toată lumea o să vă admire.
Gata.
Vreţi să vă vedeţi? O clipă.
Cum e?
Nu sunteţi frumoasă?
Cum doriţi, domnule.
Nu ştiu la ce v-aţi aşteptat, dar...
Am renunţat la alt loc de muncă ca să vin şi să lucrez aici.
Trebuia să vă gândiţi dacă aveţi nevoie de încă o asistentă sau nu.
Atunci nu ştiam că eşti atât de incompetentă.
Ce vrea să însemne asta?
Nu vreau să discutăm despre asta. Oricum, n-ai înţelege.
Nimeni nu m-a dojenit niciodată.
Bravo ţie! Cât îţi datorez?
780 de euro.
Aşa ceva nu mi s-a mai întâmplat niciodată.
Cine vă credeţi? Practic meseria asta de ani de zile.
N-am nevoie de d-ta să-mi spui ce să fac.
Ai 20 de euro?
- Nu. - Atunci, ia 800 şi pleacă.
Eşti un bătrân nemernic.
Îmi pare rău pentru tine.
Sper din toată inima
că într-o zi cineva o să te trateze la fel cum îţi tratezi tu pacienţii
şi să n-ai nicio posibilitate să te aperi.
Şi-acum, dispari.
Pleacă de-aici.
Du-te dracului, bătrân băşinos!
Deschide gura, Anne.
Haide, deschide gura.
Anne! Te rog!
Haide.
Te rog.
Încetează.
Dacă nu-l bei, o să mori.
Asta vrei?
Haide. Te rog.
Iisuse!
Nu mă poţi obliga să te las să mori de sete.
Dacă continui aşa, îl sun pe dr. Bertier să te ducă la spital.
Ei te pot hrăni cu forţa. Asta vrei?
Am promis să te scutesc de asta, dar trebuie să mă ajuţi.
Eu sunt depăşit de situaţie.
Haide, Anne.
Bea asta, acum!
Aşa. Bun.
Înghite-l!
Te rog, iartă-mă.
Îmi pare rău.
- Cine e? - Eu.
- Eva? - Da.
Aşteaptă puţin.
- Bună ziua. - Bună.
Ce s-a întâmplat?
Nimic. Eram la toaletă.
Nu, intră.
- Ce-i cu vizită asta neanunţată? - Ce s-a întâmplat cu mama?
Nimic. Ce-ar trebui să se întâmple?
Nu vrei să stai jos mai întâi?
Cum de ai venit în Paris?
Ce-a păţit mama? De ce nu răspunzi la telefon?
De la ultima noastră conversaţie, am lăsat 4 mesaje pe robotul telefonic.
De ce nu m-ai sunat înapoi?
Scuze. Nu le-am ascultat. Iartă-mă.
Nu te-ai gândit că suntem îngrijoraţi?
Grijile tale nu-mi sunt de niciun folos.
Nu, nu mă înţelege greşit. Nu te critic.
N-am timp să mă ocup şi de grijile tale, asta-i tot.
- Tată... - Nu, hai să încheiem discuţia asta.
Mama ta e le fel cum te aşteptai să fie: bolnavă tot timpul.
Seamănă din ce în ce mai mult cu un copil neajutorat.
E trist şi umilitor pentru ea, dar şi pentru mine.
Şi nu vrea să fie văzută în starea asta.
Când ne-aţi vizitat ultima dată, ea n-ar fi vrut să veniţi.
Voi doi aveţi vieţile voastre, nu-i nimic rău în asta,
dar permiteţi-ne să avem şi noi viaţa noastră. Bine?
Tată, ce s-a întâmplat?
Nimic. Vizita ta m-a luat prin surprindere.
Şi sunt supărat că ai venit aici să verifici dacă totul e în regulă.
Cine te crezi?
Stai aici, te rog.
Te rog!
Mamă?
Mamă!
Spune-mi, ce se întâmplă? Aţi înnebunit?
- Stai jos. - Nu vreau să stau jos.
Ce se întâmplă aici?
Nu se întâmplă nimic. Vreau să ne scuteşti de toată drama asta fără sens.
Presupun că mama ta doarme. Doarme toată ziua.
Şi se trezeşte noaptea.
Dacă chiar vrei, mergem s-o vedem îndată.
Acum, stai jos.
Facem exerciţii de vorbire în fiecare zi sau cântăm împreună.
De obicei, mă trezesc pe la ora cinci. Şi-atunci, ea e încă trează.
Îi schimb scutecul şi o dau cu cremă să nu facă escară.
Apoi, pe la ora 7, încerc s-o conving să mănânce şi să bea ceva.
Uneori merge, alteori nu.
Uneori, îmi povesteşte întâmplări din copilărie.
Sau cere ajutor ore întregi.
Apoi, brusc, începe să chicotească.
Sau să plângă.
Nimic din toate astea nu merită să fie expuse.
Nu poţi să-mi interzici s-o văd.
Nu.
Eu sunt, mamă.
Pot să te ajut cu ceva?
Mamă.
Ceaiul s-a răcit.
Dar o să te ajute să te simţi mai bine.
Mulţumesc.
A fost o prostie din partea mea că am blocat uşa.
Scuză-mă.
M-ai luat prin surprindere.
Îmi pare rău.
Ce-o să se întâmple de acum încolo?
Ce-o să se întâmple?
Asistenta vine de trei ori pe săptămână.
La fiecare două săptămâni vine şi dr. Bertier, şi coafeza.
Asta ai vrut să ştii? Nu?
Lucrurile vor merge aşa cum au mers şi până acum, din rău în mai rău.
Lucrurile vor merge mai departe, apoi, într-o zi, totul se va sfârşi.
Nu puteţi continua în felul acesta, tată.
- Nu? - Nu.
Ce propui?
Nu putem purta o discuţie serioasă, noi doi?
Ce vrei să spui cu "o discuţie serioasă"?
Vrei s-o iei pe mama ta la tine?
Vrei s-o expediezi într-un azil?
Asta vrei?
Haide, vorbeşte serios cu mine!
Toată ziua...
Ding, dong...
Da, se leagănă încoace şi încolo.
Da, da, încoace şi încolo.
Tu...
Eşti foarte serios...
- Îmi place. - Da.
Îmi place.
Serios.
Da, am fost foarte stresat.
Da.
Stre... sat.
A fost... frumos.
Doare!
Doare.
Ce s-a întâmplat? Unde te doare?
Ce se întâmplă?
Scutecul?
E plin?
- Unde te doare? - Doare.
- E-n regulă, e-n regulă. Sunt aici.
Doare.
- Totul e în regulă. - Doare.
O să...
Nu vrei să-ţi spun o poveste?
Dar trebuie să faci linişte, nu pot vorbi foarte tare.
- Doare. - Mă scoate din sărite.
Doare.
Când eram copil,
ei bine, nu eram la fel de mic ca ceilalţi copii,
cred că eram la finele şcolii primare,
aveam aproximativ 10 ani.
Tata şi mama m-a trimis într-o tabără de vacanţă.
S-au gândit că ar fi bine bine să-mi petrec vara cu copiii de vârsta mea.
Eram cazaţi într-un castel vechi,
în mijlocul pădurii. Cred că era undeva prin Auvergne.
- Doare. - Nu-mi aduc exact aminte.
În orice caz, nu era aşa cum mi-am imaginat eu că o să fie.
Trebuia să ne trezim la ora 6 dimineaţa şi să plonjăm într-un lac.
Era un lac mic, nu departe de castel.
Era alimentat de un izvor care curgea dintr-un munte de gheaţă.
Trebuia să intrăm în apă, în fugă, doi câte doi.
Ştii că eu nu m-am omorât niciodată cu sportul.
Au elaborat un program
care ne menţinea în mişcare toată ziua.
Probabil pentru a înăbuşi... încă din faşă
eventualele impulsuri pubere.
Dar cel mai rău lucru era mâncarea.
În a treia zi după sosirea noastră, ne-au dat budincă de orez la prânz.
Urăsc budinca de orez.
Ne-am aşezat la nişte mese lungi într-o sală imensă.
Eu n-am vrut să mănânc porcăria aia.
Unul dintre profesori mi-a spus:
"Dacă nu lingi farfuria, nu pleci de-aici."
Aşadar, după ce-au servit masa, toată lumea a plecat,
iar eu am rămas singur, plângând.
Am făcut un pact secret cu mama.
Trebuia să-i scriu în fiecare săptămână. Trebuia să-i trimit o felicitare.
Dacă îmi plăcea în tabără, trebuia să desenez nişte flori,
dacă nu, stele.
Mama a păstrat felicitarea. Era plină de stele.
După trei ore, mi-au dat voie să plec.
M-am dus în camera mea, m-am băgat în pat
şi am făcut o febră de peste 40 de grade.
Am făcut difterie.
M-au dus la cel mai apropiat spital
şi m-au băgat în carantină.
Aşadar, când a venit mama să mă viziteze,
n-a putut decât să-mi facă semn cu mâna printr-o fereastră.
La un moment dat, am pierdut felicitarea.
Păcat!
"... n-o să-ţi vină să crezi. A intrat un porumbel aici,"
"pentru a doua oară deja, prin luminator."
"De data asta l-am prins. De fapt, n-a fost greu deloc."
"Dar l-am eliberat din nou."
Aproape am terminat.
Poţi să te încalţi dacă vrei.
Mulţumesc.
Nu-ţi iei o haină?
Traducerea şi adaptarea DELiCT
www.subs.ro