Traducerea şi adaptarea: demonseye Subtitrări-Noi Team www.subitrari-noi.ro
O ZI LA MIDDLETON
E o fanfară.
Grozav... muzică de sosire.
Este "Fanfară pentru un fiu". O piesă clasică.
Tată, am cedat în privinţa cămăşii. Dar cravată nu pot.
Un tânăr cu cravată reprezintă o declaraţie.
Care, că tatăl meu mă îmbracă dimineaţa?
Nimeni nu poartă cravate la chestii din astea.
Ce-i?
Fără cravată, o să avem discuţia despre sex.
Of, Doamne.
Am nevoie de un cuvânt din şase litere pentru lamă.
- Lamă? - Da.
Vicuna.
Cum poţi să ştii aşa ceva?
- Dă-mi altul. - Bine. Superfluu.
Care e un alt cuvânt pentru superfluu?
- Superfluu? - Da.
Iubito, tocmai superfluu este celălalt cuvânt.
Haide, are 11 litere.
- Mamă? - Da?
- Tocmai ai ratat intrarea. - Ba nu.
Ai privit drept la indicatorul care spunea
"Campusul Middleton nu e în această direcţie."
Habar n-am despre ce vorbeşti.
Ce naiba ai? O să mă faci să întârzii.
E nefolositor!
Ce e nefolositor?
Nenorocitul de cuvânt din 11 litere pentru superfluu.
Nefolositor.
Corect?
Ascultă, Conrad, ştiu că Middleton
nu este în vârful listei tale, dar acordă-i o şansă.
Uneori un loc te poate surprinde.
Sunt surprins că nimeni nu poartă cravată.
Nu poţi parca cu faţa, ca toţi ceilalţi şoferi de pe planetă?
Ţi-am mai spus, ai vizibilitate mult mai bună
când ieşi dintr-un loc de parcare...
Tată, tocmai ţi s-a ocupat locul.
Bună. Scuză-mă.
Scuză-mă.
Scuză-mă... Bună dimineaţa.
- Bună. - Bună dimineaţa.
Mi-ai ocupat locul.
Am crezut că parchezi în acela.
Nu, vroiam să dau îna... vroiam să merg...
şi apoi să dau cu spatele în acesta aşa.
Eşti unul dintre ăia...
- Asta ce vrea să însemne? - Ascultă, asta e o parcare.
Acolo e un loc. Poţi sărbători.
Să sărbătoresc?
Normal că un tip cu papion o să parcheze cu spatele.
Mamă, las-o baltă.
Să sărbătoresc...
Pun pariu că-şi calcă şi lenjeria intimă.
Eu pariez că aşteaptă 30 de minute după ce a mâncat înainte de a înota.
Ştii că superfluu să faci spume, nu?
Da, şi pariez cu tine că şi-a obligat băiatul să poarte cravată.
Doamne, hai să mergem odată!
Normal că are un X5 cu roţi de 100 de cm
pentru că ştim cu toţii ce înşelătoare pot fi drumurile astea asfaltate.
Avea plăci de înmatriculare din Colorado.
Da, Dumnezeu să păzească urşii grizzly.
Bun, mă adresez tuturor.
- Veniţi mai aproape. - Hai că începe.
Sper că toată lumea a călătorit cu bine, acum este turul de ora 10.
Bine aţi venit la "Faceţi cunoştinţă cu Middleton"!
Mai întâi faceţi cunoştinţă cu Justin. Bună.
Ăsta sunt eu. Eu sunt Justin. Mă bucur să vă cunosc.
Eu am să vă fiu ghid astăzi.
Hai să împărţim astea...
o mică broşură, o hartă a campusului, ca să ştim pe unde mergem.
- Mulţumim. - Bun, în regulă.
Câteva detalii despre mine... Sunt în anul trei la facultate
şi fac două specializări în muzică şi horticultură...
cunoscută din păcate ca un răhăţel.
Mulţumesc.
O să facem un tur de două ore,
după care o să facem o pauză de masă.
Şi apoi o să facem un lucru foarte interesant.
Vă veţi întâlni cu un membru din administraţia
a departamentului pe care l-aţi ales.
Şi până când va suna clopotul de amiază...
vă veţi fi îndrăgostit deja.
Garantez.
Bun, hai să pornim acest trenuleţ turistic,
vedete rock ce sunteţi.
Hai! Să ne punem în mişcare.
- Au un planetariu. - Este un observator.
Este un observator, şefule.
pe care ne aflăm acum...
a fost construit de o mie de copii în 1842.
Ce irosire inutilă a unei cravate aşa de frumoase.
Mie-mi spui?
O zi splendidă. Să mergem încoace.
Veniţi, veniţi. Nu fiţi timizi.
Nu sunt decât eu.
Colegiul, care este situat
pe mai mult de 162 de hectare care îţi taie respiraţia,
a fost fondat în 1887 de către Lowndes Pope Middleton,
care, în tinereţe, a făcut avere din grăsime de balenă
înainte de a-şi descoperi adevărata chemare
în învăţământ şi acţiuni filantropice.
Statuia sa de bronz stătea cândva pe acest piedestal,
dar a căzut pradă unor bandiţi la sfârşitul anilor '60.
Şi de ce nu l-au înlocuit?
Ei bine, aceste cizme au devenit într-un fel
o metaforă vie pentru misiunea lui Middleton.
Au existat ceva decese în campus?
Aţi rămâne surprinsă. Sunt multe decese.
Glumeam. Nu există.
E un loc foarte, foarte sigur aici.
Avem o echipă de pază alcătuită din studenţi voluntari.
Patrulează permanent. Le-am dat nişte bastoane mici.
Şi se asigură că toată lumea este în siguranţă.
E un sistem care funcţionează bine.
Văd că vârful cizmei este destul de uzat.
Este vreo tradiţie să se frece vârfurile acolo?
Da, chiar este. Vă mulţumesc că aţi adus vorba despre asta.
Înaintea unei zile importante, a unui test sau a altui lucru,
trebuie să săruţi cizma.
- Violuri sunt? - Dumnezeule.
Foarte multe violuri. Dar asta e ceva tipic facultăţii.
În asta vă băgaţi.
Da. Aşadar, e o tradiţie nemaipomenită.
- Am nevoie de cafea. - Ai băut două ceşti în maşină.
- Vrei una? Îţi aduc una? - Nu.
Perfect. Alte întrebări? Ador întrebările.
Nici măcar n-or să-şi dea seama că am plecat, bine?
Următoarea oprire în cadrul turului nostru
va fi Biblioteca Pope.
Chestia asta este nou-nouţă, aşa că o să fiţi destul de impresionaţi.
Dar aveţi grijă să nu murdăriţi sticla.
E de la spital. Ne vedem la bibliotecă.
S-a făcut.
Şi ştergeţi-vă pe picioare înainte de a intra.
Să mergem, ştrengarilor.
Ne simţim bine, hai, spuneţi cu voce tare.
Alo. Da, aici dr. Hartman.
Da. Alo? Da, dr. Ha... Alo? Alo?
Incredibil.
Unul dintre acelea, vă rog.
Să fie două.
Am auzit că ţin doctorul la distanţă.
Am vorbit... doctorul... dar... când... George, eşti aco...
legătura... George?
George? Hei.
George, eşti aco...?
nu te aud... eşti acolo?
George, eu mor aici. Ajută-mă.
Larry, eşti acolo? Larry.
- George, mai eşti acolo? - Da, te aud.
George?
Ascultă-mă, Larry, n-ai de ce să te îngrijorezi.
Eşti pe mâini bune. Vreau să te linişteşti.
Poţi să mă suni oricând, bine? Larry? Larry?
Lucrurile astea aşa de superflue, nu crezi?
Poftim?
Tururile astea.
Superflue?
Stai să ghicesc. Eşti profesoară de engleză la liceu.
Greşit. Dar dumneata?
Stai, lasă-mă să ghicesc.
Eşti manechin la Fraţii Brooks?
Sunt chirurg cardiac. Vorbeam cu un pacient.
Deci poţi repara o inimă la telefon?
Depinde de planul de date.
Şi o să scape?
Nu sunt sigur.
George Hartman.
Ce e?
Omul inimii?
Da. Ce pot să spun? Îmi plac lucrurile clare.
Eu sunt Edith Martin.
Edith?
Da, ştiu că e un nume învechit, dar o să revină.
O să vezi.
Scuză-mă?
Ştii unde este... Biblioteca Pope?
Da.
Este clădirea de lângă clădirea din spatele clădirii aceleia.
- Deci lângă? - Exact.
43.000 pe an şi asta e tot ce pot face?
Ţi-ai obligat băiatul să poarte cravata, nu-i aşa?
Vrei să spui irosirea cravatei.
Păi, este evident că nu vrea să o poarte.
Nu încercam decât să-l încurajez.
Fiica dumitale părea foarte hotărâtă.
Audrey. Da, i-am dat numele după Audrey Hepburn,
dar a fost un calcul greşit. Trebuia să-i spun Benito.
- O fascistă cu telefon inteligent. - Corect? Dumnezeule!
Dacă Audrey ar trebui să renunţe la telefon
sau la un rinichi, sunt sigură că acum s-ar afla la dializă.
Middleton este primul vostru popas?
Nu, este singurul nostru popas.
Da, n-am reuşit s-o fac să caute şi alte locuri.
Trebuia s-o însoţească soţul meu, dar...
n-a putut scăpa de la serviciu.
Eu i-am spus soţiei mele că...
n-aş rata asta pentru nimic în lume.
Îmi pare a fi o bucăţică de rai.
- Middleton? - Da, Middleton.
Cam mic pentru gustul meu.
Tuturor ne plac foarte mult cărţile aici la Middleton.
Suntem mari amatori de cărţi.
Biblioteca noastră, Biblioteca Pope,
dispune de peste 200.000 de volume,
precum şi de o uriaşă colecţie de cărţi rare.
Nu e mic. E doar intim, asta e.
Chestiile astea sunt ca un spectacol cu un câine pe spatele unui ponei.
Nu-i sugerează copilului tău în niciun fel
cum ar fi dacă chiar ar urma cursurile aici.
E doar o zi ca oricare.
Cărţile sunt precum revistele zeilor. Am dreptate?
Uneori o zi poate reprezenta o eternitate.
Mai ales dacă eşti în compania unui bărbat
care parchează cu spatele.
Este un loc potrivit studiului.
De fapt, sus este un etaj unde trebuie să păstraţi tăcerea.
Tururile astea sunt ca o primă întâlnire.
E deşteaptă. E drăguţă. Miroase frumos...
Poate că încerci şi să-ţi strecori mâna pe sub bluza ei...
Preferatele mele sunt "Cat Fancy" şi "Dog Fancy",
"House and Garden", "Botanist's Weekly",
"Architectural Digest"... O gamă întreagă de lecturi.
Aici găsiţi multe reviste de calitate.
Încerc întotdeauna să fiu la curent.
Un lucru foarte interesant...
actualmente am împrumutat de la Biblioteca Britanică
un manuscris al renumitului poet şi autor Charles Dodgson.
Dodgson nu a scris sub numele său adevărat.
- Lewis Carroll. - Foarte bine.
Capodopera lui Carroll,
"Alice în Ţara Minunilor",
o să se afle aici până la sfârşitul lunii, aşa că suntem foarte încântaţi.
Scuză-mă.
Cred că este extraordinar
faptul că lucrarea de căpătâi a lui Carroll este disponibilă
la o facultate atât de mică.
Cred că este incredibil.
Dar să ştiţi că aici se întâmplă o mulţime de lucruri nemaipomenite.
Weekendul trecut,
Snatches of Pink au susţinut un concert gratuit în curtea centrală.
Justin?
Pe o scară de la 1 la 10,
ai putea nota efectul, asupra vieţii tale,
al manuscrisului aflat în vizită
respectiv al concertului Snatches of Pink?
Snatches au fost tari.
Snatches au fost tari, George.
- Aşadar, hai să... - Tari.
Hai să plutim mai departe către acest dormitor.
- Că tot vorbim despre plutit... - Ştiu ce înseamnă asta.
Sus pe scări şi, ca o ironie, e imediat după litera P.
Bun, aşa că să mergem.
Acest dormitor pe care o să-l vedem
poartă numele celui de-al patrulea dintre
cei şapte copii nelegitimi ai lui Middleton.
- Osborne. - Îmi furi toate replicile.
Eşti pornită rău.
Ea e cea pe care trebuie s-o învingeţi, băieţi.
Şapte copii cu şapte femei...
Middleton nu era Moby Dick.
- Salut. - Salut.
- Sunt pornit rău în clipa asta. - Femeia asta mă exasperează...
e complet dusă cu capul.
Arăţi foarte bine.
Să aranjăm un pic aici şi suntem gata.
Ce părere ai până acum?
- Despre ce? - Despre Middleton.
E mic.
Nu e mic. E intim.
De ce încerci să-mi bagi pe gât locul ăsta?
Cine îţi bagă pe gât ceva?
Nu poţi să mă laşi să mă lămuresc singur?
Cum o să te lămureşti cu genul ăsta de abordare superfluă?
Superfluă?
Superfluă. În traducere pentru tine, "nu tare".
Tată, nu spune "tare", te rog.
Unde te duci?
Vreau să mă lămuresc singur.
Cred că este runda a doua.
Bună. Ce mai faci?
Crezi că sunt în anul întâi?
Da.
Continuaţi, continuaţi.
Ştii, nu e politicos să te holbezi.
- Nu mă holbez. - Erai ca o statuie.
- De când erai acolo? - Suficient cât să te prind holbându-te.
- Ce faci aici sus? - Mă duceam la toaletă.
Asta vrei să pară?
Pentru că eu pariez că mă urmăreai.
- N-am făcut aşa ceva. - Ba desigur că ai făcut-o.
Da, aş putea spune cu uşurinţă că ai venit aici ca să te pot urmări.
Ai putea. Dar ai greşi.
Scuzaţi-mă. Încerc să scriu o lucrare aici.
Ştiţi, asta e bibliotecă.
Îmi cer scuze. Am fost nepoliticoşi.
La ce lucrare scrii?
Nu cred că v-ar interesa.
Încearcă. S-ar putea să te surprind.
Ce ai acolo? Hemingway? Steinbeck?
Drăguţ. "Imagini de înstrăinare sexuală"
"legată de Grădina Maimuţelor"
din "Casa de pe Strada Mango."
Nu te pot ajuta cu nimic. Succes.
Ce aţi făcut, v-aţi despărţit de tur?
- Da. - Da.
- Răhăţelul? - Da.
Vă descurcaţi mai bine pe cont propriu.
Mulţumesc.
Recunosc, te-am urmărit.
De ce?
- Am vrut să-mi cer scuze. - Pentru ce?
Pentru că am fost genul ăla.
Nu eşti chiar genul ăla.
Fiul tău crede că eşti genul ăla.
Dar, crede-mă, cu siguranţă nu eşti genul ăla.
Grădina Maimuţelor de acolo va ajunge să fie genul ăla.
Oricum, scuzele au fost acceptate.
Mulţumesc.
Unde crezi că sunt copiii?
Păi...
biblioteca...
Potrivit programului, la Sala Osborne.
Da?
- Sala Osborne e... - Unde e?
prin zonă?
Este în clădirea de lângă clădirea din spatele acelei clădiri.
Sala Osborne, locul spre care mă îndrept.
Stai să ghicesc...
Vinzi...
antichităţi.
Echipamente de grădinărit.
Echipamente antice de grădinărit.
- Mobilă pentru copii. - Serios?
Mobilă de lux pentru copii.
Şi ce constituie mobila de lux pentru copii?
Faptul că e în magazinul meu.
Dar tu?
Aşadar, repari inimi sfărâmate. Mai ai alţi copii?
Nu. Tu?
Nu. De-abia îi putem face faţă lui Audrey.
- Am crezut că or să fie aici. - Da.
Alo?
- Sus în această clădire... - Bună. Unde eşti?
Unde eşti tu? Parcă ai spus că o să facem asta împreună.
Da, aşa am crezut, până când a devenit evident
că am devenit o sursă nesfârşită de stânjeneală pentru tine.
Ştii cât de importantă este ziua asta pentru mine.
De ce faci asta?
Nu ştiu. Nu ştiu la ce te referi.
"Câţi oameni au fost ucişi la Middleton?"
Lasă-mă.
Mă condamni pentru că sunt un părinte grijuliu?
Nu, condamn sucubul care a pus stăpânire pe sufletul tău
şi se plimbă pe aici în hainele tale.
Tocmai m-a făcut sucub.
- Sucub? - Ascultă-mă, Audrey.
Nu, mamă, ascultă tu.
Acesta e începutul experienţei mele la Middleton.
Şi n-am de gând să te las să mi-o strici.
O să învăţ aici. O să învăţ cu Emerson.
Şi mai ştii ceva? Am de gând să şi termin.
Asta ce mai înseamnă?
Înseamnă că nu o să mă mulţumesc
să vând mobilă tot restul vieţii.
Nu pot. Nu pot. Nu.
Doamne!
Bine. Ştii ceva?
Aş spune că te comporţi precum...
un cuvânt din 4 litere care seamănă cu "câine-femelă".
Bine.
Ascultă, când eram la bibliotecă,
am dat întâmplător peste decanul studenţilor,
care s-a oferit să ne conducă pe mine şi pe George
- într-un tur personal al campusului. - Cum?
- Decanul Pruitt? - În carne şi oase.
Dar ce vedem noi nu figurează în turul obişnuit. Nu.
Tu te întâlneşti cu Middleton-ul. Dar noi o să-i luăm pulsul.
- Serios? - Serios.
Aşa că ai suficient spaţiu personal.
Bucură-te de turul formelor de fursecuri cu Răhăţelul.
Şi... sună-mă când ai nevoie să ajungi acasă.
- A fost foarte impresionant. - Ce?
Felul convingător în care ţi-ai minţit fiica.
Da? Nici măcar nu mi-am făcut încălzirea.
Ştiţi, nu mă pot abţine.
Ajuns aici, trebuie să vă spun
câteva lucruri realmente grozave despre Middleton...
- Bună. - Bună. Ce mai faci?
- Audrey Martin. - Bună. Conrad Hartman.
Din parcare, mai devreme...
- Da, îmi aduc aminte. - Da.
- Mă bucur de cunoştinţă. - De asemenea.
Şi unde e mama ta?
Cui îi pasă?
Cum adică?
Pare ca lumea, pentru o mamă.
Mama ta de ce nu a venit?
Păi, asta e dorinţa tatei.
Iar dacă e dorinţa tatei, este şi dorinţa mamei.
Bănuiesc că încercat un fel de apropiere,
dar eu nu o simt deloc aşa.
Totul pare atât de... superfluu.
- Ai spus "superfluu". - Da, superfluu.
Da.
Ştii, poate că Grădina Maimuţelor are dreptate.
Poate că ne-am descurca mai bine pe cont propriu.
Să înţeleg că vrei să chiulim de la tur?
- Da. - Şi ce-i spun lui Conrad?
Nu ştiu. Lasă-l şi pe el să respire.
Înţelegi? Lasă-l să-şi desfacă cravata.
Dar vizita asta a fost ideea mea.
O să creadă că l-am abandonat. Nici măcar nu are bani pentru prânz.
Nu prea se poate.
Ştii, probabil sunt la ore. O să le aducem înapoi.
- Nu. - Ăsta e destin pur şi simplu.
Ăsta e furt, Edith.
Când ai mers cu bicicleta ultima oară, George?
Da, exact ce vroiam să demonstrez. Acum hopa sus.
Dacă ne luăm după Răhăţel,
avem un pic peste 162 de hectare care-ţi taie respiraţia la dispoziţia noastră.
Înţelegi? Avem nevoie de viteză.
Ei, hai, o să le aducem înapoi.
Hai odată, Hartman!
Scoate-ţi băţul ăla din fund!
Dacă e pe din astea...
- 12. - 12 ce?
Ultima oară când am mers cu bicicleta, aveam 12 ani.
Eşti sigur că te simţi bine, George?
Pari a fi genul de om care trebuie să poarte cască.
Cred că mi-am pierdut un testicul.
- Te simţi bine? - Da. Lasă-mă doar o clipă.
Incredibil.
Priveşte, se poate vedea tot campusul.
- Se poate vedea oraşul... - Da, da.
Se poate vedea singura maşină parcată cu spatele.
Da.
- Vino încoace. - Da, da.
Ai citit ce scrie despre clopotniţa asta?
- Nu. - Există o legendă a clopotniţei.
Am văzut-o aici în... Aha, uite-o.
Edith! Edith, nu face aşa.
Nu te apleca aşa.
Scrie aici că turnul a fost terminat în 1917,
anul în care SUA au intrat în primul Război Mondial.
Peste 150 de studenţi de la Middleton s-au înrolat în armată.
Şi era o tânără pe nume...
o boboacă, pe nume Matilda Reynolds,
al cărei iubit, Seymour Sternshine,
se afla printre noii recruţi.
La plecarea lui, ea a urcat treptele acestui turn
şi a stat în fereastra dinspre est,
cu faţa către Europa, normal,
unde şi-a declarat în tăcere iubirea eternă pentru el,
jurând să urce în turn
la aceeaşi oră în fiecare zi, până când el se va întoarce teafăr de la război.
- Dragoste de tinereţe. - Şi ce s-a întâmplat?
Ce s-a întâmplat?
Spune că...
Seymour a fost ucis.
Da, a fost ucis de...
de iureşul unei turme de porci fără stăpân, în Valea Loarei,
care a lăsat fără viaţă aproape întreg plutonul său,
cu excepţia fratelui său mai mic, Ernest Sternshine,
care era gornist şi a trăit să spună povestea.
Se pare că notele do înalte au alungat porcii fără stăpân...
urechile foarte sensibile pe care le au porcii.
Seymour Sternshine...
De acord, am ceva probleme
când joc pocher într-o cameră puternic iluminată.
Vino încoace.
Nu se poate să ratezi aşa ceva.
Nu, mi-e bine. E o briză plăcută aici.
- O briză plăcută aici. - Vino încoace.
- Nu se poate! - Ba da.
- Da? - Da.
- Ţi-e frică de înălţimi? - "Frică" e prea mult spus.
Hai să spunem că încerc să-mi organizez viaţa aşa încât
înălţimile să nu aibă vreun rol de jucat.
Deci, deschizi pieptul unui om cu un cuţit foarte ascuţit,
dar nu poţi sta aici lângă balustrada asta?
E ceva mai complicat de atât, dar, în mare, da.
Nu! Hai. O să te ajut eu.
- Nu, ascultă... - Te ajut eu.
O să am grijă de tine. Promit. O să am grijă de tine.
- Edith... - Hai.
- Edith, nu pot să merg acolo. - Ba poţi.
- Nu, nu pot. - O să te ajut eu.
- Nu pot merge acolo. - Ba poţi.
- Ascultă-mă cu atenţie. - O să te ajut eu.
- Edith. - Hai. Hai, George.
- Nu pot merge acolo. - Ba poţi.
Hai, copăcel.
Haide...
Nu se poate să ratezi aşa ceva.
Gata, am văzut o pasăre.
Am văzut o pasăre.
Edith...
Mulţumesc.
Deschide ochii.
Dumnezeule! Deschide ochii!
Dumnezeule... Dumnezeule!
Doamne!
Încep să consider Middleton intim.
Nu! Chiar aşa?
Aşadar, aceasta este biserica lui Santos Dominicus Ignatius Aloysius
iar ceea ce-mi place mie la acest loc este reverberaţia.
Uneori vin pur şi simplu aici şi cânt.
Mă înţelegeţi?
Chestii din astea.
Nu sunt o persoană credincioasă,
dar consider că există ceva foarte puternic,
aşa că vin aici în timpul tururilor.
Suntem abia la jumătatea turului.
Putem lua o pauză şi, da, ne putem aşeza.
Iar dacă aveţi chef să vă rugaţi, rugaţi-vă.
Iar dacă vreţi doar să vă răcoriţi, să faceţi o pauză,
puteţi face şi asta.
Inspiraţi profund.
E atât de mic totul.
În comparaţie cu ce?
În turul virtual, părea mai mare.
Îţi rămâne oricum Princeton.
Şi asta ce vrea să însemne?
Nu pare că ţi-ar plăcea prea mult locul ăsta.
Asta pentru că îmi place enorm.
De ce?
Roland Emerson.
Am auzit că nu lucrează decât cu studenţi din anii finali.
Cum? Asta e o prostie.
Dă-te înapoi, te rog.
Este unul dintre cei mai mari cărturari din domeniul lingvistic ai ţării.
Şi?
Şi lingvistica este baza perfectă pentru orice fel de carieră.
- Cum ar fi? - Cum ar fi dreptul, afacerile...
Deci, ce ai de gând să studiezi?
Vreau să-mi păstrez deschise opţiunile.
Da, ăsta e un departament foarte solid.
Ziceam şi eu aşa...
Cum se face că...
au pus o bancă în faţa unui copac?
Blochează vederea.
- Păi... - Care a fost primul aici?
Copacul a fost primul, dacă judecăm după talie.
Îl vezi pe băiatul de colo?
Ronald.
Este din Battle Creek, Michigan.
O să încerce, dar nu va descoperi tratamentul sindromului piciorului nervos.
Cel de colo.
Acela e... ori Adonis, ori Samson, nu?
Unul dintre cei doi.
Se specializează în geologie şi... vezi cum se uită în sus?
Astronomie.
Ceea ce, desigur, face din el o vedetă rock.
Şi, desigur, va abandona ştiinţele pentru a scrie un...
roman de mare succes intitulat "Viaţa mea ca spirochet".
Ştii ce este?
Are vreo legătură cu "buchet"?
Este un buchet care a spionat în războiul dintre spanioli şi americani.
E rândul meu. Arată-mi pe cineva.
Fata de acolo.
Aceea este Tessa...
Tessa tocmai a aflat de la părinţii săi
că al său câine Ridgeback rhodesian numit Hedwig a mierlit-o.
Şi...
s-a mutatlamorg.
Iar ea încearcă
să-şi concentreze durerea în, să zicem, 40 de caractere,
ca să-şi poată transmite lumii tristeţea pe Twitter.
Da, şi chiar o va face.
Ce zici de tipul ăla?
- Cel în costum? - Da.
Ăla e Georgie.
Georgie este extraordinar de inteligent,
dar este afectat de complexul fratelui mai mic.
Vrea întotdeauna să-l vadă pe tatăl său mândru de el.
Se va căsători cu prima femeie de care se îndrăgosteşte.
Şi va avea o carieră lungă şi distinsă, dar...
oarecum lipsită de împliniri, în calitate de chirurg.
Simt o tristeţe la Georgie.
Nu, nu e tristeţe. E extrem de hotărât.
- Pot să-ţi spun ceva despre Georgie? - Nu.
Cred că...
habar nu are cât este de deosebit.
Dar probabil acum vorbeşte apa Dasani din mine.
Mai bea un pic de Dasani.
Haide. Să mergem.
- Ducem bicicletele înapoi? - Da.
Mulţumesc.
Bună. La ce specializare eşti?
La revedere.
Haide.
"Appassionata."
Cânţi la pian?
Mă joc cu el. Tu?
- Sunt o minune. - Minune?
Nu uita, te-am văzut minţind.
O să am nevoie de o confirmare.
Nu pleca.
După tine.
Vârsta înaintea frumuseţii.
Minune.
Ajunge!
Încerc să învăţ Concertul nr. 2 al lui Rahmaninov, înţelegeţi?
Şi când aud "Chopsticks" pe fundal...
am sentimentul că vă bateţi joc de mine.
Înţelegeţi?
Da.
Rahmaninov e foarte greu.
Cred că tipul a avut nişte palme cât capacele de tomberon.
Ştiu.
Dacă le mai întind un pic, simt că...
or să-mi iasă oasele prin vârful degetelor.
Da... Astea sunt mâini pentru Bach.
Înţelegi? Nu te apropia de ruşi.
Bucură-te de ei. Admiră-le pasiunea.
Dar nu face o obsesie din a-i interpreta.
Nimeni nu mi-a spus aşa ceva vreodată.
Mulţumesc.
Eşti un bărbat norocos.
Mulţumesc.
Edith! Edith, Edith!
Gata, hai să mergem. Dă-i drumul. Gata, băiete.
Gata, e vremea să exersezi. Hai să mergem.
Gata, dă-i drumul. Dă-i drumul.
- Mulţumesc. - Succes.
- Haide, haide. - Pe aici.
Poliţia campusului este afară şi caută bicicletele.
- Să mergem. - Le-am luar doar cu împrumut.
Nu, aş prefera să nu stau la discuţii. Haide.
- N-a fost o chestie drăguţă? - Ba da, drăguţă. Şi puştiul era drăguţ.
- Înapoi. - Nu, George, mă refeream la duet.
- Poftim? - E plăcut să ai un partener.
Cred că trebuie să mergem mai repede, Edith.
- Tu eşti fericit, George? - Fericit?
Aş fi mult mai fericit dacă nu sfârşim la zdup.
Zdup?
Întoarce-te. Vino încoace.
- Haide, George, pe aici. - Edith, nu pot urca. Edith!
Haide. Desigur că poţi.
Negativ. Nici urmă de ei.
Nu privi în jos. Priveşte în sus.
Să nu vi se facă frig.
Trebuie să vă ridicaţi şi să vă faceţi încălzirea.
Bun. Hai, ultima oară. Daţi tot ce puteţi. Începeţi.
Foarte bine.
Pe aici.
Edith! Edith!
Bun.
Din nou.
Până la capăt.
Bun.
Bun. Inspiraţi profund.
Bun. Hai ne lăsăm până la capăt în jos.
Ridicaţi-vă şi inspiraţi adânc. Vă ajută să vă relaxaţi.
Şi expiraţi pe un singur ton.
Minunat. Să ne întindem. Până la capăt.
Şi să vă văd mişcându-vă odată cu fraza.
Minunat.
Să schimbăm picioarele.
Scuturaţi.
Şi acum să avem ultima frază intensă.
Porniţi!
Minunat.
Hai să ne pregătim pentru lucrul la scene.
Vă pot ajuta cu ceva?
- Bună. - Bună.
Salutări clasei. O clasă nemaipomenită.
Am greşit uşa.
Nu există uşi greşite. Toată lumea e o scenă.
Nu şi în lumea mea.
Cine sunteţi?
- Suntem... - Suntem... suntem... suntem...
- Suntem... ne-am rătăcit... - Ne-am rătăcit de...
- pierdut de tur. - Da.
Da.
- Răhăţelul. - Da.
Vă putem urmări ora un pic? Vă deranjează?
Regret, dar nimeni nu asistă la ora mea.
Cer participare deplină.
O să te ucid, Edith.
Scuze, poate altă dată.
- Vă mulţumim din suflet. - Coborâm imediat.
- Edith... - George...
- Să mergem încoace. - Nu, haide.
- Edith. Edith! - George, să mergem.
- Edith! - George, în clipa asta!
Nu, nu vreau să văd lacrimi,
dar aici se încheie porţiunea de tur a zilei.
Ştiu. Sper că a fost distractiv şi instructiv.
Iar aceasta din dreapta este cantina.
Intraţi. Dar nu luaţi supă.
E destul de nasoală.
Şi sper că puteţi să vă completaţi formularele de evaluare.
Şi... bucuraţi-vă de restul vizitei.
- Mulţumim. - Mulţumim. Ai făcut o treabă bună.
Mulţumesc. Sper să-mi daţi un calificativ maxim.
- Mulţumesc. - Cu plăcere.
Îmi permiţi?
- Am doar câteva întrebări. - Ador întrebările. Dă-i drumul.
Este adevărat că Roland Emerson nu lucrează cu studenţi din anii mici?
- Scuze, dar ce e un Roland Emerson? - Este o persoană.
Cel mai mare profesor de lingvistică din ţară?
Roland Emerson, Roland Emerson...
Nu, glumesc. Îl cunosc. Se bucură de mare succes aici.
Eu şi Roland suntem... aşa.
Bine, stai să-ţi spun exact cum să cureţi ceapa numită Emerson.
Cum ai reuşit să scapi de cătuşe?
Aşteaptă! Cum rămâne cu ceapa?
Probleme cu iubita.
Abia aştept să te trântesc la evaluare.
Răhăţel...
Şi cum a fost ziua, iubitule?
A fost bună. Ce avem la cină?
Te părăsesc, Gerald.
Ba nu. Ce-i la cină?
Nu este nicio cină. Plec.
Şi n-o să mă mai întorci din drum de data asta.
Ba nu. Nu pleci, mai lasă-mă.
- Plec. - Pleci pur şi simplu?
- Plec pur şi simplu. - E aşa de absurd.
- Ce-i absurd în treaba asta? - Mă scuzaţi.
- Credeam că cei doi sunt căsătoriţi. - Aşa e.
Niciun cuplu căsătorit din istoria căsătoriei nu vorbeşte aşa.
Da, pot spune că nu-mi plăcea nici mie.
George, Edith...
- ... urcaţi pe scenă. - Nu.
- Da. - Ba nu.
- Da. - Ba nu, mergea bine.
Vă rog, hai să vedem ce înseamnă realitatea.
Nu.
Nu, Edith.
- Haide. - Edith...
Poftiţi.
O să vă dau fiecăruia dintre voi, separat, un obiectiv
pe care veţi încerca să-l atingeţi printr-un dialog improvizat.
Da. Să mergem. Hai.
Suficient de simplu?
Vă rog, luaţi loc.
Aşadar, Edith, ce-ar fi să încerci să...
Iar George...
s-o faci pe Edith să se culce cu tine,
în pat cât mai curând posibil.
Nu. Nu. Dă-mi un alt obiectiv.
Nu te obosi, George. Cunoşti regulile.
Nu uita, rămâi ancorat în clipa prezentă.
Conectează-te la partenera ta şi totul va fi bine.
Nu, înţeleg. Nu, pe bune. Am nevoie de alt obiectiv.
- Dă-mi altul. - Ei, haide, George.
Sunteţi un cuplu căsătorit reuşit.
Vă cunoaşteţi reciproc din cap până în picioare.
Asta ar trebui să fie o nimica toată pentru voi.
Vă rog.
Edith încearcă să-l convingă pe George să coacă o plăcintă,
iar George încearcă s-o convingă pe Edith să se culce cu el.
Aveţi încredere în instinctele voastre şi urmaţi-vă unul pe celălalt.
Apelaţi la experienţa şi la emoţii voastre după caz.
Bine?
Începeţi, vă rog.
Eşti fericit, George?
Poate nu e momentul potrivit pentru asta, Edith.
Ba nu, cred că e momentul perfect.
Dacă aş fi fericit, ar mai trebui să mă întrebi?
Deci o să fim cinstiţi astăzi...
Am fost cinstit în fiecare zi a...
a acestei...
a căsătoriei mele.
Eu n-am fost.
A venit probabil vremea să spun adevărul.
Fă-o.
Bine.
Sunt foarte nefericită.
Şi sunt singură.
Şi singură...
Lasă-l să sune.
Edith, lasă-l să sune! Tu ai început asta.
- Vreau să aud ce ai de spus. - Ba nu vrei să auzi.
Nu vrei să auzi nimic care nu are legătură cu tine,
cu dorinţele şi nevoile tale.
Când ai încetat să mă mai iubeşti?
Poftim?
Când ai încetat să mă mai iubeşti?
M-ai iubit vreodată?
E o întrebare simplă.
George...
George.
Aşa e.
George. George.
Îmi pare aşa de rău.
- Îmi pare aşa de rău. - Nu e vina ta.
Vă mulţumim că ne-aţi primit.
Continuaţi.
Probabil că ar trebui să-l sun înapoi.
Ah, da.
Bine, desigur.
Bună. Scuze că nu ţi-am răspuns. Eram ocupate cu ceva.
Da. E grozav. E ca o bucăţică de rai.
Îi place foarte mult, da.
O să am de furcă să o aduc înapoi la maşină.
Ai vorbit cu ea? Ai...
E tare frumos. E un campus frumos.
Tu ce faci? Da?
Încearcă să-i trimiţi un SMS.
Bună. Da.
- Poftim? - Da.
Am vrut doar să văd ce faci înainte să pleci.
O să vedem ce spune. Nu l-a întâlnit încă, dar sunt sigură...
Nu, totul e bine.
Conrad este indiferent cu pasiune faţă de Middleton.
Nicio surpriză.
Poftim? Da?
E frumos aici.
- Foarte frumos. - Atunci vorbim mai târziu.
Bine.
S-a făcut. Pa.
Bine, încerc să te sun mai târziu. În regulă.
Acoperire bună.
Ia te uită... părinţi şi copiii lor,
într-un tur al facultăţii şi care iau prânzul împreună.
Ce idee inedită.
Eu cred că i se acordă prea multă importanţă.
Ştii, am vrut doar să mă lase să-mi fac ziua cum vreau.
Doar n-o să înveţe ea aici. Eu o să învăţ aici.
Şi n-am vrut decât să tacă din gură şi să fie prezentă.
Am cerut chiar atât de mult?
Şi ce mare lucru? Dă-i un telefon.
Da, dar nu ar trebui să fiu nevoită să-i dau telefon.
- De ce eşti aşa furioasă? - Nu sunt furioasă.
Ar trebui să mănânc în altă parte.
- Stai. - Ce-i?
Conrad, îmi pare rău.
Înţelegi?
Sunt o persoană de treabă, îţi garantez.
Uneori alung oamenii care îmi plac.
E unul dintre puţinele mele defecte.
Te rog?
Bine, rămân.
Au omletă.
Vrei să mă scuzi o clipă?
Am o vezică cât o bilă de rulment.
Bine.
Sub nicio formă.
Vrei s-o sun eu pe mama ta?
Nu.
Face un tur particular cu decanul studenţilor.
Îţi vine să crezi?
Bună ziua. Sunt Audrey Martin
şi sunt o posibilă studentă, care face turul campusului Middleton.
Credeţi că ar fi posibil să am o scurtă discuţie cu decanul Pruitt?
Este foarte important.
Da. Bine, vă mulţumesc.
Scuzaţi-mă.
- Rahat. - Scuzaţi-mă.
Cum a fost turul cu decanul studenţilor?
Turul cu decanul studenţilor, da...
A fost grozav. Da, a fost grozav.
Am văzut nişte lucruri fascinante... aţi văzut clopotniţa?
Am văzut... ne-am suit în clopotniţă.
E tare frumos. Şi am intrat la un curs.
Am intrat la un curs de actorie şi ne-au învăţat...
cum să respirăm... cum respiră actorii.
Suna aşa...
Trebuie să scoţi un sunet ca ăsta.
Decanul studenţilor se află la o conferinţă la Toronto.
E cam aşa...
Iertaţi-mă.
Unde e mama?
Este la...
planetariu.
A pomenit ceva despre planetariu.
- Este un observator. - Da, exact... observatorul.
Tocmai i-am zis...
planetariu. L-ai văzut pe Conrad?
Tocmai m-am întâlnit cu tatăl tău.
- Mă căuta? - Nu.
- Ce-i cu mama ta? - Sunt pe urmele ei.
De-abia aştept să o găsesc pe necinstită şi să-i dau în vileag minciuna.
Ce e cu graba asta?
În caz că n-ai observat, sunt o fată care trăieşte în prezent.
George.
Ce căutăm noi aici?
Mâncăm de prânz.
Aşa îi spui tu, că mâncăm de prânz?
Dar tu cum îi spui, George?
Priveşte-mă drept în ochi şi spune-mi că doar luăm prânzul.
Îmi trebuie...
Îmi trebuie nişte...
Îmi trebuie nişte ketchup.
Vino încoace. Hai. Edith, Edith, stai jos.
Ei, haide.
Ce s-a întâmplat la cursul acela de actorie?
Despre ce a fost vorba?
- Au fost doi adulţi care jucau teatru. - Jucau teatru?
Aşa numeşti tu asta, că jucau teatru?
Păi, tu cum o numeşti, George?
Dacă vrei să ştii adevărul, mă tem să-i dau un nume.
Pentru că vârtejul din mintea mea în clipa asta...
aproape că mă sperie de moarte.
Tocmai m-am întâlnit cu fiica ta.
- Audrey e aici? - Nu, nu-i aici.
Nu e aici pentru că am privit-o în ochi
şi i-am spus o minciună.
- Ce i-ai spus? - Vroia să ştie unde eşti
şi i-am spus că eşti la planetariu.
- Nu, cred că e un observator. - Da, ştiu. Am auzit.
De ce ai minţit?
Fiindcă nu vreau ca ziua noastră împreună să se termine.
Hai, Edith, ajută-mă.
Spune ceva.
- Ce-ai vrea să spun? - Spune orice.
Spune-mi că ziua asta a însemnat mai mult decât a-ţi omorî timpul
sau vizitarea unei facultăţi de către fiica ta.
Spune-mi asta. Măcar atât.
Suntem căsătoriţi.
- Şi avem copii. - Nu mai evita.
Te rog, Edith, ascultă-mă.
Spune-mi doar că simţi ceva pentru mine
şi că nu e doar închipuirea mea.
Cred că ar trebui să ne întoarcem la copiii noştri.
Edith... Bine, ascultă, îmi pare rău.
Nu pleca. Ascultă, vorbeşte cu mine măcar o clipă.
- Îmi pare rău, George. - Edith.
Îmi pare rău.
Edith. Edith.
Facultatea a fost înfiinţată în 1887 de către Lowndes Pope Middleton,
care a făcut avere ca antreprenor maritim înainte de a se dedica...
- Scuză-mă. - Da?
Unde e observatorul? M-am rătăcit de fiica mea.
- Este pe deal, în spatele lui Franklin. - Scuze, dar unde e Franklin?
Mă iertaţi, dar unii dintre noi, care nu ne-am abandonat copiii,
am dori să continuăm programul.
V-am întrerupt politicos pentru a pune o întrebare simplă
iar dumneata crezi că asta îţi dă dreptul
de a mă condamna ca părinte?
Ca să vezi.
Ca să vezi. Ai impresia că ai totul pus la punct, nu?
Da, 18 ani, nu?
În care să spui lucruri care trebuie, să alegi ce e mai bine,
să-ţi spui că totul se rezumă la a face ca micul Johhny
să aibă ce-i trebuie pentru a patina pe gheaţa vieţii, nu?
Ei bine, regret să-ţi spun...
dar nu se rezumă la asta.
Nimic nu se rezumă.
Totul nu e decât o grădină superfluă cu maimuţe şi răhăţel.
Ştii cum merge treaba?
Tu îi iubeşti pe ei. Ei te iubesc pe tine.
Dar după asta, totul s-a sfârşit.
După asta, dacă ţi-ai făcut treaba cum trebuie, îi vezi plecând.
Şi ştii cum te trezeşti?
Te trezeşti singură alături de un necunoscut
pe care îţi dai seama că nu ai ajuns să-l cunoşti în ultimii 18 ani.
Ascultaţi.
Fiţi atenţi.
Iată tot ce trebuie să ştiţi despre experienţa cu facultatea Middleton:
nu vă include şi pe voi.
- Hai, să mergem. - A fost distractiv.
- Poftim? - Nimic.
- A fost distractiv? - Îmi pare rău.
Scuze.
E frumos aici la Middleton.
E foarte frumos.
Trebuie să sărbătoriţi.
Te simţi bine?
Poate că te aşteaptă la întrunire.
Cred că e încuiat.
Nu pot să cred! Unde e?
Eu am terminat.
Cred că o să mă duc la întrunirea mea.
Deci şi tu vrei să pleci? Asta e ziua "Audrey o ia pe coajă"?
Nu o spun cu răutate, dar eşti destul de dificilă.
- Pe bune? - Da.
Deci ne scoatem mănuşile, nu?
Mai lasă-mă, Conrad, ştiu eu genul tău.
Te cunosc mai bine decât te cunoşti tu însuţi.
Crezi că zâmbetul tău de milioane îţi va oferi
un permis nelimitat de acces în culise pe viaţă?
Ştii ceva? Basmul se termină.
De aici încolo, totul merge numai în jos.
Ai atins vârful.
Să ai o viaţă frumoasă.
Da, aşa. Pleacă.
Confuzia are o grămadă de coloane sonore grozave.
Mă duc acolo.
Audrey...
Întrunirea lui Conrad...
Trebuie s-o iau încoace.
Astea nu sunt cu siguranţă mâini de Bach.
Ei bine...
Îţi mulţumesc.
Pentru ce?
Pa, Edith.
Edith?
Ce este?
Ce se întâmplă?
N-am vrut să audă nimeni altcineva.
- Ce să audă? - Ce am de spus.
Edith, de-abia ne-am luat rămas-bun.
Nu, tu ţi-ai luat rămas-bun. Eu n-am spus nimic.
Doar că... nu-mi place să mă grăbească cineva.
- Edith? - Da?
Sunt chirurg cardiac cu patalama
şi mă ascund într-o cameră obscură de un hol întreg de oameni
care, juridic vorbind, nu au voie să închirieze o maşină.
Bine. Înţeleg.
Uite ce e, George...
Nu vreau să-mi iau rămas-bun.
Şi asta mă face fericită.
Spune ceva.
Nu, nu vă opriţi.
Sunteţi aşa de dulci,
furişându-vă în camera de proiecţie pentru a fura o sărutare.
- Nu, noi... - Nu, nu, nu.
- Nu, nu fur... - Nu, noi... noi...
Doar că nu ne-am văzut de multă vreme.
- Eu sunt Daphne. - Te-aş ucide, Edith.
- Bună. Eu sunt George. Ce mai faci? - Bună.
- Mă bucur de cunoştinţă. - Eu sunt Edith.
Bună.
Doamne!
- Ştii ce e? - Ce?
Nu. Ce film este?
"Les Parapluies de Cherbourg."
Nu l-am mai văzut de 20 de ani.
În engleză, te rog.
- "Umbrelele din Cherbourg." - Despre ce e vorba?
Este vorba despre iubirea din tinereţe.
Cine e femeia?
Este Catherine Deneuve la 20 de ani.
- 19. - Da? Cum o chema în film?
Genevieve.
Exact, Genevieve. Şi se îndrăgosteşte de...
- Guy. - Guy, Guy.
Sunt atât de frumoşi.
Cum se termină?
Trişezi, George.
Iar filmele franţuzeşti sunt întotdeauna complicate, nu-i aşa?
Întotdeauna.
Mă sună de la spital. Trebuie să răspund.
Îmi pare rău. Mă bucur de cunoştinţă.
Pa.
Felicitări
poliţiştilor Kleinman şi Tallis de la siguranţa publică Middleton
pentru recuperarea celor două biciclete
furate astăzi mai devreme de către cei consideraţi a fi
nişte bandiţi muzicali.
Iar pe toate Vidrele aspirante care ne ascultă le anunţ
că astăzi va fi ultima Vineri a Fântânilor a anului,
aprobată de facultate,
aşa că sunteţi liberi să faceţi lucruri ciudate şi să vă udaţi.
Acest cântec cu Sugarwolf este dedicat
profesorului meu din clasa a 5-a, Owen Perlmutter.
Este intitulat "Bad Name".
Ia un loc.
Ceasul tău arată ora 14:00?
Fiindcă ceasul meu s-a stricat de mulţi ani, dar ştiu că ai întârziat.
Scuze. Nu vroiam decât...
Prima lecţie de radio: nu întârzii niciodată.
Tăcerea înseamnă moarte.
- Eu... - Nu, dacă nu eşti implicat
tu şi o colegă, nu vreau să aud.
- Cum te cheamă? - Conrad.
Conrad. Nemaipomenit. O să-l schimbăm.
Boneyard Sims. Bun venit la radio, fratele meu.
Bun. Uite cum merge treaba.
Trebuie să ajung acolo pentru Larry.
- Cine e Larry? - Pacientul lui George.
- Unde e cel mai apropiat computer? - Cred că e al meu. Veniţi.
- Cum rămâne cu filmul? - Ştiu cum se termină.
Bună ziua. Sunt programată pentru o întrevedere cu dr. Emerson.
- Audrey Martin? - Da.
Am auzit că refuză să sponsorizeze studenţi în anul I sau al II-lea
pentru studiu independent.
Este adevărat?
Va trebui să discuţi cu dr. Emerson despre asta.
E adevărat că rezolvă cuvintele încrucişate de duminică din "The Times"
- în mai puţin de o oră? - Cu pixul.
Ştiţi cumva dacă a primit scrisorile mele?
Toate şase.
D-ră Martin.
Bună ziua. Mă bucur mult să vă cunosc.
- Bun venit. - Mulţumesc.
- Doreşti nişte ceai? - Da, mi-ar plăcea.
Stai o clipă. Trebuie să accesez baza noastră de date.
Îţi aparţine, George.
Iat-o.
Aia e...?
Aia e o angiografie?
George, Edith, el e iubitul, Travis.
- Ce mai faceţi? - Se pregăteşte pentru medicină.
George este chirurg cardiac
şi încearcă să-i salveze viaţa lui Larry... online.
- Aia e inima lui Larry? - Ce-a mai rămas din ea.
Da, sună-i, tipule.
Alo. Da, va trebui să-l ducem pe Larry la operaţie imediat.
Da, sună-l pe Rob şi spune-i să se spele.
Spune-i lui Larry că regret că nu sunt acolo să îl ajut.
O să mă ţin legătura, iar mâine dimineaţă o să merg să-l văd.
Bine, mulţumesc.
Am un pacient căruia îi e aşa de teamă să nu moară încât nu poate trăi.
Am un fiu care, în majoritatea timpului,
îşi doreşte probabil să fiu mort.
Şi trăiesc o zi care mă face să înţeleg
că într-adevăr am fost mort.
La naiba, George.
- E un pic cam sumbru. - Da.
Trebuie să nu te mai laşi afectat.
De fapt, mi-ar prinde bine ceva de băut.
Nu prea ai noroc cu asta. N-avem decât 20 de ani, aşa că...
dar noi...
Da?
Dragonul alb.
Da.
Demenţial.
N-am... niciodată...
- Poftim. - Mulţumesc.
Cu plăcere.
Aşa...
Am citit "Filosofia limbajului" în clasa a noua
şi mi-a schimbat viaţa.
- Serios? - În totalitate.
E atât de simplă şi totuşi aşa de plină de pasiune.
Şi, de la primul paragraf,
am ştiut că intrasem pe mâna unui geniu.
Şi m-am simţit aşa de privilegiată să pot
pătrunde atât de intim în mintea şi sufletul său.
Ce pot să spun?
"Cel mai important element în toate formele de comunicare"
"este înţelegerea limbajului a ceea ce nu se spune."
Bună ziua, d-le dr. Emerson.
Ceai?
Da.
Nu-mi pot închipui că eşti student.
Un student al vieţii, prietene.
Au fost The Oath, din Charlottesville, Virginia.
Şi dacă mă întrebaţi pe mine, au tot ce trebuie
pentru a deveni o trupă realmente mediocră.
Mai puţină agresivitate şi mai multă muzică, băieţi.
Sunt Boneyard Sims, într-o vineri după-amiază de leneveală.
Voi, cei înscrişi la cursuri, nu aveţi ceva teme de făcut?
- Unde rămăsesem? - La lecţia nr. 4.
Da, lecţia nr. 4:
Cunoaşte-ţi publicul.
Totul se reduce la a realiza o legătură cu el.
Asta e frumuseţea radioului.
Se petrece ceva între tine şi oamenii de dincolo.
E ceva viu şi care se schimbă în fiecare clipă.
Nu poţi să-l vezi, dar poţi să-l simţi.
Şi aşa ceva nu se obţine de pe VH1.
Ce asculţi acolo?
Rahat... rahat... rahat...
Rahat de taur. Şi alt rahat.
Rahat de cal... rahat de vacă. Şi alt rahat.
Ai o ureche grozavă, puştiule. Cred că eşti un talent natural.
Bere?
Nu, mai bine nu.
Bună alegere. Rămâne mai multă pentru mine.
Sănătate.
Sunt chirurg cardiac. Da.
Nu-i obiceiul ca cei tineri să se ducă la facultate
şi să fumeze "iarbă" pe la spatele părinţilor?
Deci, care-i treaba? Vă place Middleton?
Copiii voştri vor veni aici sau nu?
- Da. - Nu.
Trebuie să recunosc, frate, că, în scurta mea viaţă de până acum,
voi doi sunteţi cei mai tari părinţi pe care i-am văzut.
Mulţumim.
Unde v-aţi cunoscut?
La facultate.
Da.
Asta ai nimerit-o.
După cum spuneam, problema lui Chomsky este
că nu poate lăsa politica deoparte.
După părerea mea, asta îi compromite ştiinţa.
Unii ar putea spune că Chomsky este doar fidel conştiinţei sale.
Daţi-mi o consultaţie.
Cred că te-ai lămurit destul de bine de una singură.
Nu. Vreau să spun, fiţi consultantul meu. La anul.
N-o să vă dezamăgesc.
- Eşti o tânără foarte serioasă. - Vă mulţumesc.
Ce am spus nu s-a vrut a fi chiar un compliment.
Parcă te grăbeşti undeva în aşa măsură
încât călătoria nu va oferi decât foarte puţină plăcere.
Ia-o mai încetişor.
Facultatea nu înseamnă neapărat să-ţi îngustezi obiectivele.
Înseamnă să-ţi lărgeşti experienţa.
Regret, dar nu pot fi consultantul tău.
Bine. Ştiu că nu acceptaţi studenţi în anul întâi,
dar, pe baza creditelor mele la Plasament Avansat,
practic intru la Middleton ca un student în anul doi.
Plec de la Middleton.
La sfârşitul săptămânii viitoare, mai exact.
Vă duceţi la altă facultate?
O să iau o pauză.
Am înţeles.
Există o rămăşită dintr-un trib Sioux din Dakota de Sud
pe care aş dori să-l studiez.
Şi n-o să mai fiu legat de reşedinţă în următorii patru ani.
Nu se poate să-mi faceţi aşa ceva.
Poftim?
În ultimul an nu m-am gândit la altceva decât la dvs.
Mai sunt şi alţi profesori lingvişti la Middleton.
Nu vreau alţi profesori. Vă vreau pe dvs.
- Audrey, eu... - D-ra Martin.
- D-ră Martin... - Despre asta e vorba aici,
un ceai la clubul facultăţii şi o refuz cu blândeţe?
Dă-o-n mă-sa de Dakota de Sud!
Bine.
Te rog să mă scuzi.
Linia de demarcaţie dintre ambiţie şi obsesie
este mult mai subţire decât ne-am putea închipui.
Ţi-ar prinde bine să priveşti în jos şi să vezi exact în ce loc te afli.
Nu-mi vine să cred că puiul meu mă părăseşte.
Conrad habar nu are ce-l aşteaptă.
O să ia o bătaie soră cu moartea.
Unde s-au dus ultimii 17 ani?
Nopţi la prieteni, meciuri de fotbal, uşi trântite.
Da.
Nu mă simt aşa cum credeam că o să mă simt
când s-a întâmplat asta.
Şi cum te simţi?
- Tânără! - Păi, eşti tânără.
Cine defineşte tinereţea ca având un copil la facultate?
Larry.
Larry Atac-de-Cord.
Nu va mai trebui să stau trează până la 1 noaptea
să aud dacă s-a întors Audrey acasă.
Nu va mai trebui să-i tratez cu fum camera de două ori pe an.
Te rog, răspunde.
Bună, sunt Edith. Lăsaţi un mesaj. Vă sun eu înapoi.
E-n regulă, George.
Eu continui să te respect.
Da, şi eu te respect, George.
Ştii, eu te-aş lăsa să-mi umbli prin piept.
Desigur, nu astăzi, dar...
George... Pot să-ţi spun o poveste?
Când eram copil, familia mea avea un câine.
Câinele ăla avea un scrot...
care era anormal de mare.
Când spun "mare", înseamnă că arăta de parcă
cineva îl prinsese bine
şi îi băgase cu forţa doi pepeni galbeni în scrot.
În fine, într-o zi câinele s-a îmbolnăvit.
Avea o chestie la ficat sau aşa ceva.
Şi cu cât se îmbolnăvea mai tare câinele,
cu atât se micşora scrotul.
Veterinarul a spus că n-a mai văzut niciodată aşa ceva.
Ştii ce cred eu, George?
Scrotul...
este viaţa.
Scrotul este viaţa.
Exact.
Eram sigură că va exista un sens acolo, undeva, dar...
Da.
- Scrotul e viaţa. - Scrotul e viaţa.
Scrotul e viaţa.
Hai, să mergem! Haide!
E Vinerea Fântânilor?
Oh, da.
- E Vinerea Fântânilor? - Da.
Vă băgaţi şi voi?
După socoteala mea, e Vinerea Fântânilor,
aşa că băgaţi-vă în apă, puşti nebuni ce sunteţi
şi nu vă uitaţi de crema protectoare.
Iar acum va pune nişte muzică pentru toţi petrecăreţii
oaspete nostru, DJ Con Fab.
Con vine de la Conrad, iar Fab de la "fabulos".
Preia comanda, pelerinule.
Acest cântec este pentru voi toţi middletonienii reticenţi
care vă gândiţi să nu intraţi astăzi în fântâna aceea.
Faceţi-vă un serviciu, intraţi în apă... acum.
Poate credeţi că e prea nepotrivit sau prostesc,
dar nu veţi şti niciodată ce simţiţi cu adevărat
până nu săriţi înăuntru.
Daţi-i drumul.
Faceţi o încercare.
Şi, mai ştii, s-ar putea să vă placă.
Acum de obicei punem un cântec.
Am puţin peste şase milioane. Poţi să te serveşti.
Nu-i rău, puştiule.
Nu-i rău.
Nu-i rău deloc.
Ăsta e fiul meu.
Ăsta e Conrad.
Hai, vino.
Ai avut atâta dreptate.
În legătură cu ce?
În legătură cu toate.
- Salut. - Salut.
Am vrut să-ţi spun că regret ceea ce s-a întâmplat astăzi.
Da, şi eu.
M-am înşelat în privinţa locului ăstuia.
Cred că aş putea învăţa aici.
Eu n-aş veni aici nici dacă m-ai plăti.
- Ai avut o zi proastă, nu? - Catastrofală.
Îmi pare rău să aud asta.
Nu e vina ta.
Îmi placi mai mult fără lesă.
Nu încă.
Nu cred că putem...
Da, evident că nu.
Am crezut că tu repari inimi.
Se termină rău, nu-i aşa?
La ce te referi?
Filmul franţuzesc...
se termină rău.
Tocmai asta îl face aşa de deosebit.
Asta nu poate fi de bine.
Ce ai păţit?
Adică, unde ai fost? De ce n-ai răspuns la telefon?
Aici.
Bun.
Hai să mergem.
Aş vrea să conduci tu.
S-o iau pe drumul 90 sau pe Autostrada 2?
Ce s-a întâmplat cu ochelarii tăi?
Mamă...
O să ne descurcăm noi.
Ai avut dreptate.
Middleton nu e deloc rău.
Hai s-o luăm pe drumul mai lung către casă.
Traducerea şi adaptarea: demonseye Traduceri-Noi Team