O MINCIUNĂ DE NEIERTAT
Anglia - 1935
SFÂRŞIT
CHINURILE ARABELLEI de BRIONY TALLIS
- Am terminat piesa. - Bravo.
Ai văzut-o pe mama?
Cred că e în salon.
Sper că nu ai de gând să ne stai pe cap, d-ră Briony.
Trebuie să pregătim cina pentru zece persoane.
- Bună. Aud că vrei să pui în scenă o piesă. - Cine ţi-a spus?
Umblă vorba.
- Vei veni să o vezi? - Nu sunt sigur că ar fi...
Dă-mi-o s-o citesc.
Îmi dădeai câte un exemplar broşat al poveştilor tale.
- Le am pe toate. - Dar aş vrea să vii.
- Să vedem. - Trebuie să plec.
Mami, am nevoie de tine!
E minunată, draga mea. Prima ta piesă de teatru.
Serios? Crezi că-i va plăcea lui Leon?
Bineînţeles.
Chinurile Arabellei, de Briony Tallis.
- Cee. - Da?
Cum crezi că ar fi în pielea altcuiva?
Mai răcoros, sper.
- Mă îngrijorează piesa. - Sunt sigură că e o capodoperă.
Avem doar după-amiaza pentru repetiţii. Dacă gemenii nu ştiu să joace?
Fii drăguţă cu ei. Tu cum te-ai simţi dacă mama
ar fugi cu dl. Crainic de la radio?
Poate că ar fi trebuit să-i scriu o poveste.
Într-o poveste, este de-ajuns să scrii "castel" şi deja vezi
turnuleţele, pădurea şi satul de la poalele sale.
Într-o piesă însă...
Totul depinde de alţii.
- Cee. - Da?
De ce nu mai vorbeşti cu Robbie?
Mai vorbesc, numai că facem parte din lumi diferite.
- Chiar trebuie să jucăm piesa? - De ce trebuie?
- În onoarea vizitei fratelui meu Leon. - Urăsc teatrul.
- Şi eu. - Cum puteţi urî teatrul?
- Unii care se dau mari. - Veţi juca, altfel v-o luaţi.
- Şi vă voi spune părinţilor. - Nu ai voie să ne loveşti.
Suntem oaspeţi în casa asta. Cum au spus părinţii să fim?
- Pierrot? - Ascultători.
- Jackson? - Ascultători.
Aşa e.
Despre ce este piesa ta, Briony?
Este despre cum
dragostea este minunată numai dacă eşti o fire sensibilă.
- Bănuiesc că tu vei fi Arabella. - Nu neapărat.
- Pot s-o joc eu? - Lola a mai jucat, la şcoală.
Nu spune nu. Ar fi primul lucru bun care mi s-a întâmplat în ultimele luni.
Bine, atunci.
Ar trebui să începem cu lectura piesei.
Dacă tu vei fi Arabella, eu voi fi regizorul.
Scuze.
Voi citi prologul.
"Prolog.
"Aceasta este povestea neîmblânzitei Arabella,
"care a fugit cu un străin.
"Părinţii au fost îndureraţi să vadă cum primul lor născut
"pleacă de acasă pentru a se muta la Eastbourne.''
Da?
- Nimic. Vreau să mă uit. - Repetiţiile sunt private.
Vei putea vedea piesa diseară.
- Mă duc la treabă, atunci. - Îmi pare rău, Danny.
- Putem merge să facem o baie? - Da, da!
- Nu cred că avem timp! - Cecilia ne dă voie.
O pauză de jumătate de oră ne-ar prinde bine tuturor.
Cecilia? Cecilia!
Cecilia!
Cecilia! Putem merge să facem o baie, Cecilia?
Nu văd de ce nu. Nu vă duceţi unde e apa adâncă!
Îmi faci şi mie o ţigară dintr-alea radicale?
- Ce zi frumoasă! - Da, dar e prea caldă pentru mine.
- Îţi place cartea? - Nu tocmai.
Devine mai interesantă.
Îl prefer pe Fielding.
E mult mai pasional.
- Ştiai că vine Leon azi? - Am auzit ceva.
Vine cu un prieten. Paul Marshall, nababul ciocolatei.
- Florile sunt pentru el? - De ce nu ar fi?
Leon zice că e foarte chipeş.
M-a sunat tata aseară. Mi-a zis că vrei să te faci doctor.
- Aşa intenţionez. - Încă şase ani de studenţie.
- Dar cum ajungi doctor? - Ai putea obţine bursă.
- Cu rezultatele tale. - Nu vreau să predau.
Am spus că îi voi restitui banii tatălui tău.
Nu asta am vrut să spun.
- Lasă-mă să te ajut. - Mă descurc, mersi.
- Ia florile. - Mă descurc.
Nătângule!
Ar putea fi cel mai valoros obiect din casă.
Nu mai e.
Ai grijă!
Îmi...
Salut, Robbie!
Nu-i nevoie să-i dai nas.
Cee?
Mamă?
- Unde e lumea, Danny? - Nu ştiu, d-le.
- Domnule. - Mor de sete.
- Vrei şi tu ceva? - Da.
- Whisky? - Te rog.
- Leon! - Uite-o.
Mi-a fost dor de tine. Am început să o iau razna aici.
- Ea e sora mea Cecilia. Paul Marshall. - Am auzit multe despre tine.
- Asemenea. - Unde îl cazăm?
În camera albastră. Mama e în pat, are migrenă.
Nu-i de mirare, cu căldurile astea.
Camera mare de lângă cea a copiilor.
Tata rămâne în oraş?
Aşa se pare. Are multă treabă la minister.
- Nu se mai ţine piesa? - Nu.
- De ce? - De unde să ştiu?
Nu-mi place aici.
Mereu apar probleme când lansezi un nou produs.
Se schimbă marketingul, ambalajele, forma.
În unele cazuri, chiar noi arome sau o tehnologie nouă.
Noi nu ştim dacă să lansăm noua noastră ciocolată, Amo.
Army Amo. Înţelegi? Dă-mi Amo?
Am o sursă de încredere la minister.
Îi făceam pantofii în şcoală. Mi-a spus că avem şansa
să fie inclusă în raţia standard a soldatului.
Va trebui să mai deschid cel puţin trei fabrici.
Chiar mai multe în caz de mobilizare, care-i mai mult ca sigură
dacă Hitler nu se potoleşte.
Iar asta o să se întâmple
când mi-oi vedea eu ceafa.
- Nu e aşa de bun. - Fac cocteilul cu gheaţă,
rom şi ciocolată neagră topită. Este pur şi simplu delicios.
- Ghici cu cine ne-am întâlnit pe drum. - Cu Robbie.
- I-am spus să vină şi el diseară. - Nu pot să cred.
Robbie, fiul intendentului, al cărui tată a plecat de acasă acum 20 de ani,
a obţinut o bursă la şcoala de aici, taică-meu l-a ţinut la Cambridge,
a mers la aceeaşi şcoală ca şi Cee, iar după trei ani nu-şi mai vorbesc.
Nici nu-l lasă să se apropie de colegii ei.
Cine îmi dă o ţigară?
Nu ştiu ce l-a apucat cu grădinăritul.
De fapt, vrea să-şi ia licenţa în medicină.
Iar tata a fost de acord?
Ar trebui să te duci şi să-i spui să nu vină.
De ce? S-a întâmplat ceva între voi?
Pentru numele lui Dumnezeu.
- Când mergem acasă? - În curând.
Nu putem merge. Sunt în divorţ.
- Cum îndrăzneşti să spui asta? - E adevărat!
Să nu mai spui cuvântul acesta niciodată! Ai înţeles?
- Şi acum ce vom face? - Mereu mă întreb asta.
Mă numesc Paul Marshall. Voi trebuie să fiţi verii din nord.
- Cum vă cheamă? - Pierrot.
- Jackson. - Ce nume frumoase!
- Îi cunoaşteţi pe părinţii noştri? - Din ziare.
- Ce anume aţi citit despre ei? - Bârfele clasice.
V-aş rămâne recunoscătoare dacă nu aţi vorbi despre asta în faţa lor.
Părinţii voştri sunt persoane minunate,
nu e nicio îndoială, vă iubesc şi se gândesc la voi tot timpul.
Ce pantaloni frumoşi!
Am fost la teatru şi i-am luat de la Liberty's.
- Ce spectacol? - Hamlet.
Da. "A fi sau a nu fi.' '
Îmi plac pantofii dumneavoastră.
I-am luat de la Duckers. Îţi fac un calapod după forma piciorului.
Ţi-l oferă.
Mor de foame. Când mâncăm?
Cred că vă pot ajuta dacă ştiţi cu ce mă ocup.
- Ai o fabrică de ciocolată. - Cine nu ştie?
Asta nu se cheamă că aţi ghicit.
Una dintr-astea se va găsi în raniţa fiecărui soldat britanic.
- În glazură de zahăr, ca să nu se topească. - Ei de ce primesc dulciuri pe gratis?
Pentru că vor lupta pentru ţară.
Tati spune că nu va fi război.
Tatăl vostru se înşală.
- Îi vom spune Army Amo. - Amo, amas, amat.
Bravo!
Ce plictisitor! Toate se termină în "o": "Polo", "Aero".
- "Oxo", "Brillo". - Se pare că nu o vreţi.
Atunci i-o voi da surorii voastre.
Muşc-o.
Trebuie să o muşti.
Prinţesa era conştientă de răutatea lui neîndurătoare.
Dar asta nu-i împuţina năvalnica dragoste ce-o simţea
pentru Sir Romulus. În inima sa, Prinţesa ştia
că roşcatul nu era de încredere.
În timp ce tânăra pupilă se avânta spre străfundurile lacului,
în căutarea potirului vrăjit,
Sir Romulus îşi răsucea mustata-i luxuriantă.
Sir Romulus merse spre nord, alături de cei doi soţi, apropiindu-se tot mai mult
de marea radioasă.
Cu fapta-i eroică şi cuvântu-i viteaz,
nimeni nu ar fi ghicit întunericul
din inima neagră a lui Sir Romulus Turnbull.
Era cel mai periculos om din lume.
"Dragă Cecilia, îţi scriu spre a-mi cere scuze pentru purtarea-mi
"grosolană şi nechibzuită.''
"Îmi cer scuze dacă îţi par deplasat, dar..."
În visele mele,
Îţi sărut păsărica,
păsărica ta umedă şi delicioasă.
Dragă Cecilia, ai greşi dacă ai crede că am înnebunit,
judecând după purtarea mea de după-amiază.
Adevărul e că, în prezenţa ta, mă simt aerian şi nătâng,
şi nu cred că asta e din cauza căldurii.
"Mă ierţi?
"Robbie.' '
Pleci?
Da, Leon m-a invitat la cină.
De asta am frecat la argintărie toată după-amiaza.
Mă voi gândi la tine când îmi voi vedea chipul în lingură.
Nu semeni deloc cu taică-tău. În niciun fel.
Asta pentru că sunt doar al tău. Voi întârzia.
Cămăşile sunt sus, pe umeraşe.
- Fiule. - Da.
Nimic.
Briony, tu eşti?
Te simţi bine?
Îmi faci o favoare?
Du-te tu înainte şi dă-i asta lui Cee.
- Mă simt ciudat să i-o dau eu. - Bine.
Briony.
Briony!
Păsărică
- S-ar zice că e o partidă bună. - Da.
Se vede clar că se consideră Făt-Frumos.
Total deplasat, dacă te gândeşti că-i creşte păr pubian din urechi.
Cred că ar face o mulţime de copii gălăgioşi şi cretini.
- E un tip de treabă. - Spui asta despre toţi.
- Leon! - Surioara mea!
Ţi-am scris o piesă. Voiam să o pun în scenă pentru tine.
- Chinurile Arabellei. - Mai avem timp.
- Nu neapărat diseară. - Imposibil.
- Briony. - Ştiu să citesc pe roluri,
tu ştii şi mai bine, aşa că o vom citi după cină.
- Briony, ai citit scrisoarea asta? - Da. E o idee splendidă.
- Briony! - Iată şi "cioc-teilul" meu.
Insist să-l gustaţi.
Nu avea şi plic?
Pot să intru?
Am avut o seară cumplită.
Gemenii m-au torturat. Uite!
Ce groaznic!
Te-au tras de piele.
Da.
Vor să meargă acasă şi cred că eu îi ţin aici.
Lola.
Pot să-ţi spun ceva? Ceva îngrozitor.
Da.
Care e cel mai urât cuvânt pe care-l ştii?
- E un obsedat sexual! - Da.
- Ce-o să facă Cecilia? - Nu ştiu.
- Trebuie să chemi poliţia. - Crezi?
A spus că s-a gândit la asta toată ziua.
Nu trebuie decât să le arăţi scrisoarea.
- Promiţi că nu spui nimănui? - Da.
Bine. Cine ştie de ce ar fi în stare dacă ar afla.
Ai dreptate.
Şterge-ţi lacrimile. Trebuie să mă schimb.
Mulţumesc, Briony. Eşti o fată de încredere.
Cecilia!
- A fost o greşeală. - A citit-o Briony.
Îmi pare atât de rău. Am încurcat scrisorile.
Da.
- Nu trebuia să fie citită. - Nu.
Cum era scrisoarea cealaltă?
Nu ştiu. Era mai protocolară. Mai puţin...
- Anatomică? - Da.
Plutea în aer de săptămâni, iar dimineaţă la fântână...
Nu am mai făcut aşa ceva.
Eram atât de supărată pe tine şi pe mine.
Am crezut că voi fi fericită dacă te duci la facultate, dar...
Nu ştiu cum am putut să mă mint în privinţa sentimentelor, atât de...
Atât de proastă.
Ştii despre ce vorbesc, nu?
Ai ştiut înaintea mea.
De ce plângi?
Nu ştii?
Ba da.
Robbie.
Cecilia.
Te iubesc.
Şi eu te iubesc.
A intrat cineva.
Cecilia!
Oamenii luau masa pe trotuar.
Părinţii mei erau de părere că vremea caldă încurajează depravarea.
Vara, mie şi surorii mele nu ni se dădea voie afară.
Credeau că am fi provocat inutil sătenii.
Tu ce spui, Cee? Vremea caldă te face obraznică?
- Dumnezeule, roşeşti. - E foarte cald aici.
Lola, şterge-ţi rujul. Eşti prea tânără.
Dar tu, Briony? Ce păcate ai făcut astăzi?
- N-am făcut nimic rău. - I-aţi văzut cumva pe gemeni?
Nu păreau tare fericiţi ultima oară, bieţii de ei.
- Nu ştii nimic despre ei. - Briony, ce-i cu tine?
- Nu te ştiam atât de obraznică. - Nu sunt "bieţii de ei".
- Uite ce i-au făcut Lolei. - Ce tot spui?
Jackson şi Pierrot i-au făcut vânătăi pe braţ.
Are dreptate. A trebuit să-i despart.
Aşa m-am ales cu rana de război.
- Gemenii sunt de vină, Lola? - S-a lăsat cu o mică luptă.
Dar nu-i nimic grav, nu, Lola?
Du-te şi-i caută pe băieţi, Briony.
Spune-le că e gata cina şi să fie manieraţi.
- De ce eu? - Briony, fă cum ţi-am spus
sau te trimit în camera ta.
- E o scrisoare! - Dă-mi-o!
- Au fugit. - Cine?
Gemenii.
"Am fugit pentru că Lola se poartă urât cu noi şi vrem să mergem acasă.
- "Şi nici teatru nu am jucat.' ' - Nu vă îngrijoraţi.
Vom trimite nişte oameni să-i caute. Nu pot fi departe.
Cee, vii cu mine.
Pierrot!
Jackson!
Băieţi!
Jackson!
Pierrot!
Lola, ai păţit ceva?
Îmi pare rău. Nu am... Îmi pare rău.
Cine era?
L-am văzut.
- El era, nu? - Da.
Cine era, Lola?
Robbie, nu?
- L-ai văzut? - E un obsedat sexual, chiar tu ai spus.
Şi nici nu ştii ce s-a întâmplat înainte de cină.
Am văzut cum o agresa pe sora mea în bibliotecă.
Nu ştiu ce i-ar fi făcut dacă nu intram eu.
- Chiar l-ai văzut? - Da. Cum mă vezi şi cum te văd.
M-a împins la pământ. Apoi mi-a acoperit ochii cu mâna.
- N-am reuşit să-l... Nu l-am... - Îl cunosc
de când mă ştiu şi l-am văzut.
Eu nu sunt sigură.
Eu da. Şi voi depune mărturie.
Cheamă poliţia. Va avea nevoie de doctor.
- Gata, draga mea. Eşti în siguranţă. - Robbie s-a întors?
Nu l-am văzut.
Ştiu cine a fost.
- Zici că l-ai văzut? - Da.
- Aşa cum mă vezi pe mine. - Ştiu că era el.
Ştii că era el sau l-ai văzut pe el?
- L-am văzut. - Cu ochii tăi?
Da. L-am văzut cu ochii mei.
Bravo, draga mea.
Eu şi cu fratele meu i-am găsit pe cei doi lângă lac.
Ai mai văzut pe altcineva?
Nu aş pune mare preţ pe ce spune Briony. Are o imaginaţie bogată.
Când au plecat să-i caute, eu am urcat la tata.
- Serios. - De ce?
Ca să-i povestesc.
- Ştiu că nu trebuia să o deschid. - Aşa e.
Dar cel puţin ai procedat corect.
D-le, vine cineva.
- La culcare. - Dar...
Acum.
Cecilia!
Mincinoşilor! Mincinoşilor!
Nordul Franţei - După patru ani
Îi zic: "N-ai decât să rămâi aici şi să freci menta,
"să aştepţi să-ţi zboare capul dacă asta vrei.
"Eu unul am plecat.' '
- Bonsoir, monsieur. Bonsoir? - Lasă-mă pe mine.
Ce are de gând?
- Zice că are ceva pentru noi. - Pe dracu'!
Staţi! Avem de mâncare pentru voi.
Pâine, zahăr...
Şi vin!
Ce căutaţi aici?
Când a început retragerea, au atacat Panzerele,
iar eu m-am pierdut de unitatea mea.
Deci e adevărat. Englezii se retrag.
Plecăm în zori.
Am luptat atâţia ani, am pierdut atâţia oameni,
iar acum germanii sunt iar în Franţa.
Ne vom întoarce
şi îi vom alunga.
Vă promit.
Succes.
Lămureşte-mă şi pe mine.
Cum se face că un bogătaş ca tine, care vorbeşte franceza, a ajuns răcan?
Nu te primesc la şcoala de ofiţeri dacă ai făcut închisoare.
- Faci caterincă? - Deloc.
Mi-au dat de ales. Închisoarea sau armata.
Şi ca să ştii şi tu: Orice sunt, numai bogătaş nu.
Cu şase luni mai devreme
Scuze de întârziere, m-am rătăcit.
- Bună. - Bună.
- Nu vrei să luăm loc? - Bineînţeles.
- Scuze, nu-mi mai amintesc câte... - Două. Mulţumesc.
Unde stai?
Am o garsonieră în Balham. E cumplită.
- Proprietara e necioplită şi băgăcioasă. - Nu te-ai schimbat.
- În afară de uniformă. - Îmi pare rău, trebuie să mă întorc
- la spital în jumătate de oră. - Dumnezeule, dar e...
- Scuze. - Nu-i nevoie.
Ai mai luat legătura cu familia?
Nu, ţi-am zis că nu o voi mai face.
Leon a aşteptat la poarta spitalului şi am trecut pe lângă el.
Cee, nu îmi datorezi nimic.
Robbie, mi-ai citit ultimele scrisori?
Dacă mi-ar fi permis să te vizitez,
- aş fi venit la tine în fiecare zi. - Da, dar...
Dacă relaţia noastră se bazează pe câteva clipe
petrecute într-o bibliotecă acum trei ani, nu sunt sigur...
- Nu ştiu dacă... - Robbie, uită-te la mine.
Uită-te la mine.
Întoarce-te.
Întoarce-te la mine.
Draga mea Cecilia.
Cecilia.
O prietenă a mea are o căsuţă pe malul mării.
Mi-a zis că o putem închiria când mai vii în permisie.
Şindrilă albă şi ferestre cu tocuri albastre.
- Sper să nu vină niciodată autobuzul ăsta. - Poftim.
Să te gândeşti la asta când vei fi departe.
Te iubesc.
BALHAM Bea o GUINNESS când eşti OBOSIT
Un amărât o să aibă parte de mâncare.
Dragul meu, Briony a aflat adresa mea şi mi-a trimis o scrisoare.
Prima surpriză este că nu a mai urmat Cambridge-ul.
Face cursuri de surori medicale la vechiul meu spital.
Cred că face asta ca o formă de penitenţă.
Spune că de-abia acum începe să realizeze gravitatea faptei sale şi consecinţele ei.
Vrea să vină să stăm de vorbă.
Te iubesc. Te voi aştepta. Întoarce-te.
644.5841, sld. Turner, compania "a", Batalionul 1
Întoarce-te la mine.
Regimentul Regal Sussex, F.E.B. Franţa
Întoarce-te. Întoarce-te la mine.
Încotro, şefu'?
Urăsc bocancii ăştia!
Îi urăsc mai mult decât pe toţi germanii la un loc!
N-o să-ţi fie uşor să te întorci acasă în ciorapi.
Îmbracă-te, domnişoară.
- M-ai salva dacă aş cădea? - Bineînţeles.
Briony!
Mulţumesc.
Mulţumesc. Mulţumesc!
Mare prostie ai mai făcut!
- Voiam să mă salvezi. - Îţi dai seama
cât de rapid te puteai îneca?
- M-ai salvat. - Copil nătâng!
Puteam să murim amândoi! Aşa ştii tu să faci glume?
Vreau să-ţi mulţumesc că mi-ai salvat viata.
Îţi voi rămâne veşnic recunoscătoare.
Povestea poate reîncepe.
Povestea noastră poate reîncepe. Voi reîncepe, pur şi simplu.
Neamţule, hai să ne batem în South End.
Sau chiar în Piaţa Trafalgar. Nimeni nu vorbeşte pe limba mea aici.
Nu poţi să zici "Dă-mi biscuitul" sau "Unde mi-e grenada?"
Dau din umeri pentru că ne urăsc. Asta e şi ideea.
Luptăm în Franţa, iar francezii ne urăsc.
Dacă aş fi ministru de interne, aş rezolva problema imediat.
Noi avem India şi Africa, nu?
Nemţii să ia Franţa şi Belgia şi ce mai vor ei.
Cine naiba a fost în Polonia? Totul se rezumă la spaţiul vital.
Vor imperiu? Să ia haznaua asta. Noi îl păstrăm pe al nostru
şi hai noroc şi la mai mare!
Ce zici?
Draga mea Cecilia. Povestea poate reîncepe.
Cea pe care o plănuisem în timpul acelei plimbări de seară.
Pot să redevin cel care a traversat odată parcul Surrey
la apus, în costumul meu cel mai bun, încrezător în viitor.
Cel care, străluminat de pasiune, a făcut dragoste cu tine în bibliotecă.
Povestea poate reîncepe.
Mă voi întoarce,
te voi găsi, te voi iubi,
te voi lua de soţie. Şi voi trăi fără ruşine.
Se simte mirosul mării.
Să fiu al naibii!
- Parcă e o scenă biblică. - Dumnezeule!
Haideţi, toată lumea să pună mâna la curăţenie.
De-abia am ajuns. Ce trebuie să facem?
- Nimic. Aşteptaţi. - Unde sunt vasele?
Câteva au sosit ieri, iar Luftwaffe le-a făcut fărâme.
Am pierdut 3.000 de oameni când au scufundat Lancastria.
Înţelepţii de la comandamentul suprem nu vor să trimită aviaţia.
Este o ruşine, un dezastru total.
Ştiţi, mă aşteaptă cineva acasă.
Sunt 300.000 de oameni pe plaja asta. Trebuie să-ţi aştepţi rândul.
Fii mulţumit că nu eşti rănit. Am primit ordine să abandonez răniţii.
Potoleşte-te, şefu'! Să n-ai încredere în marinari când sunt pe uscat.
Nu e drept.
Dumnezeule!
Mă auziţi, băieţi?
Vin acasă!
Izbăveşte sufletele noastre de chinuri
lar vieţile noastre disciplinate seamă să dea
De frumuseţea păcii Tale
Prin inimile noastre încinse suflă
Răcoarea şi alinarea Ta
Simţurile să amuţească, trupul să pălească
Grăieşte prin cutremur, vânt şi foc
Tu, voce netulburată
Şefu'.
Vreau să beau ceva.
Ai nevoie de un păhărel. Eşti palid.
E palid, nu?
Acolo. Haideţi.
Nu vreau decât o ceaşcă de ceai.
BILETE
Ce naiba faci?
Vin acasă, frate! Vin acasă!
Să-i ia dracu', să-i ia dracu' Pe cei care-au inventat soldatu'
Să-i ia dracu' pe sergenţi şi maiştrii militari Să-i ia dracu' pe caporali
şi fiii lor bastarzi
Le spunem adio tuturor Ducă-se înapoi în garnizoană
N-ai să vezi avansare În partea asta de mare
Hai să trăim noi, băieţi Şi să-i dăm dracului pe toţi!
Mike!
Stai pe loc, şefu'.
Aşteaptă-mă aici.
Ia loc.
E aşa de cald aici.
Scoate-ţi bocancii.
Trebuie să mă întorc. I-am promis.
Ca să îndrept lucrurile.
În plus, mă iubeşte. Mă aşteaptă.
Hei!
Stai puţin.
Unde-ţi sunt bocancii?
- Te simţi bine? - Mai bine ca niciodată.
Mă întreb dacă plaja e cel mai bun loc pentru cină.
- Nu sunt sigur, n-o recunosc. - Nu ştiu.
- Aici jos e bine. - Ba nu.
- E mai departe. - Ce anume?
Căsuţa cu şindrilă albă
şi geamuri cu tocuri albastre.
Da. Ai dreptate, acolo mergem.
- E aproape. - Am ajuns. Asta e.
Asta e, şefu'. Aici.
Te-am prins, şefu'. Nu te teme.
Pune capul jos. Aşa.
Stai acolo liniştit. O să te încălzeşti.
Ia o gură din asta, dar încet, că or să vrea şi ei.
Încearcă să dormi.
Te voi găsi.
Te voi iubi.
Te voi lua de soţie.
Şi voi trăi fără ruşine.
Te iubesc. Întoarce-te. Întoarce-te la mine.
- Cam multă gălăgie. - Ce?
- Ce gălăgie? - Ai ţipat.
- Băieţii sunt cam nervoşi. - Ce?
- Dumnezeule, arăţi tare rău. - Am hotărât să rămân aici o vreme.
Mă întâlnesc cu cineva şi nu vreau s-o fac să aştepte.
Fii atent la mine, şefu'.
Am fost afară cu udul şi ghici ce am văzut!
Lucrurile încep să se aşeze pe plajă.
Vasele au revenit şi un tip de la regimentul East Kent vine după noi la 7.00.
Plecăm acasă, prietene.
Mai dormi puţin, dar nu mai ţipa atâta.
- Bine? - Nu mai scot o vorbă.
Să mă trezeşti înainte de 7.00, bine? Mersi.
Nu mai scot o vorbuliţă. Promit.
Londra - Cu trei săptămâni mai devreme
Roţile paturilor trebuie să fie aliniate spre interior.
Ieri am găsit trei care nu erau aşa. Vă ştiţi care aţi făcut aşa.
Care dintre voi a strâns păturile astăzi?
- Eu, soră. - Ne poţi spune
- unde ai greşit? - Nu.
Etichetele sunt pe dinăuntru, nu?
- Da, soră. - Ia-o de la capăt.
Soră Tallis, te aştept în birou la mine. Restul sunteţi libere.
- Slujba asta e importantă pentru tine? - Foarte importantă.
Ieri, ai fost transferată la chirurgie.
Când pacientul tău şi-a revenit din anestezie,
a întrebat de Briony. Cine e Briony?
- Eu, soră. - Nu există nicio Briony.
Te numeşti Tallis. Sora Tallis. Clar?
Da, soră.
Nu există nicio Briony.
Ascultaţi ştirile BBC.
FEB şi aliaţii lor francezi duc o luptă disperată
în zona de nord a Frontului de Vest.
Forţele Aliate nu şi-au pierdut coeziunea, iar trupele au un moral ridicat.
Forţele aeriene britanice îşi oferă în continuare sprijinul
armatelor aliate din nord-estul Franţei şi Belgiei. Căile ferate, şoselele,
podurile şi forţele inamice au fost atacate fără încetare...
Mulţumesc. Nu aş fi reuşit să-mi tai unghiile cu mâna stângă.
Mă ajuta mama tot timpul.
Gata.
Drace!
Noapte bună, Ponty.
Noapte bună, Tallis.
Nu te speria! Eu sunt.
Fiona, mi-a sărit inima din piept.
Deci aici te retragi după ce se dă stingerea.
Credeam că aici îţi consumi tu vreo poveste de dragoste.
Nu îngheţi de frig aici?
Îmi place Londra.
Crezi că tot oraşul o să dispară sub bombe?
Nu.
Nu ştiu.
Scrii despre sora Drummond?
- Despre mine? - Uneori.
- Pot să mă uit? - Nu. E ceva personal.
Două siluete lângă o fântână de Briony Tallis
Ce rost are să scrii o poveste dacă nu o va citi nimeni?
- Încă nu e gata. - Despre ce e?
- E complicată. - Şi?
Doar că...
Este despre o fată tânără şi nătângă, care vede ceva
de la fereastra dormitorului ei, ceva ce ea nu înţelege, deşi crede că da.
Nu cred că o voi termina vreodată.
Mă uit la tine, Tallis, şi eşti aşa de misterioasă.
Eu nu am fost niciodată.
- Ştii ce m-am hotărât în seara asta? - Ce anume?
Nu mă voi căsători decât cu un tip din marina regală.
Poftim. Cecilia Tallis.
Cred că asta e adresa ei.
Mulţumesc.
Dragă Cecilia, te rog să nu arunci scrisoarea înainte să o citeşti.
După cum ai văzut de pe antet, sunt la St. Thomas
şi urmez cursuri pentru surori medicale.
M-am decis să nu mă înscriu la Cambridge.
Dumnezeule!
M-am hotărât să mă fac utilă. Să fac ceva practic.
Am văzut în ziar că armata face replieri strategice.
Da, am văzut.
Este un eufemism pentru retragere.
Indiferent de cât de mult lucrez, de cât de mult stau peste program,
nu pot să fug de greşeala mea
şi de consecinţele acesteia,
a cărei gravitate abia acum încep să o înţeleg.
Cee, te rog scrie-mi şi spune-mi că ne putem vedea.
MAGAZIA 1 - MAGAZIA 2
Sora ta, Briony.
- Ai? - Ce să am?
Un logodnic secret în Franţa. Asta crede toată lumea.
Nici gând.
Imaginează-ţi cum e să nu ştii dacă se va mai întoarce.
Nu am cunoscut dragostea.
Niciodată? Nu ai fost nici măcar îndrăgostită?
Ba da, o dată, când aveam 10 sau 11 ani.
Am sărit în râu să văd dacă mă salvează de la înec.
- Acum mă iei în râs. - Ba nu. M-a salvat.
Dar îndată ce i-am spus că-l iubesc, sentimentul a dispărut.
Ceva s-a întâmplat.
Afară, repede.
Robbie.
Scuzaţi-mă.
Soră Tallis, dacă-mi amintesc bine, vorbeşti puţin franceza.
Doar ce am învăţat la şcoală.
E un soldat în patul 13. Du-te şi stai cu el câteva clipe. Ţine-l de mână.
Acum.
Ai venit, în sfârşit.
M-a trimis sora
să stăm puţin de vorbă.
Mi-o amintesc pe sora ta.
Mereu a fost amabilă.
Ce face acum?
Şi ea e soră medicală.
S-a căsătorit cu cel de care era atât de îndrăgostită?
Am uitat cum îl chema.
Robbie?
În curând, sper.
Robbie,
da, aşa-l chema.
Dar pe dumneavoastră?
Cum vă cheamă?
Luc.
Luc Cornet.
Pe tine?
Tallis.
E un nume frumos.
Acum, mi-aduc aminte de tine.
Englezoaica.
Îţi aduci aminte de prima ta vizită la Millau?
Lucram cu tatăl meu lângă cuptoare.
Ţi-am auzit accentul.
Poţi să-mi faci o favoare, Tallis?
Bandajele astea sunt foarte strânse.
Poţi să le dai drumul puţin?
Bineînţeles.
Ţi-o aminteşti pe surioara mea Anne?
Încă mai cântă piesa aia de Debussy,
îţi aminteşti?
Are un aer foarte serios când cântă.
Dar cornurile noastre?
Ce părere ţi-ai făcut despre ele?
Cele mai delicioase din Millau.
Da.
Totul se datorează calităţii untului.
Da.
De asta veneai în fiecare zi?
Pentru că
mama te place foarte mult.
După ea,
ar trebui să ne căsătorim la vară.
Da?
Da.
Sper că e mai bine aşa.
Mă iubeşti?
Da.
Poţi să mai stai puţin?
Mi-e frică.
- Tallis. - Briony.
Je m'appelle Briony.
În picioare, soră Tallis.
Du-te şi-ţi spală sângele de pe faţă.
Marina a câştigat recunoştinţa noastră veşnică. Marina este neînvinsă.
Curajul i-a făcut de necucerit, iar spiritul lor, de neînfrânt.
Aceasta este epopeea de la Dunkirk.
Un nume care va rămâne în analele istoriei războiului.
PE FRONTUL DE ACASĂ
În cadrul unui turneu exhaustiv,
Regina Elizabeth vizitează o fabrică de ciocolată din nordul Angliei.
Magnatul dulciurilor şi prietenul armatei britanice
Paul Marshall, alături de viitoarea lui soţie, d-ra Lola Quincey,
i-a prezentat reginei fabrica în care se produce Army Amo.
Un cuplu după care-ţi lasă gura apă!
Să curgă Amo în valuri! Băieţilor noştri le place dulcele.
În al doilea rând, spre a izgoni păcatul şi a se feri de preacurvie,
persoane care nu au darul înfrânării
să se poată căsători şi să ducă o viaţă neîntinată în trupul lui Hristos.
În al treilea rând, a fost rânduit, spre ajutorul, alinarea şi sprijinul reciproc,
ca cei doi să se însoţească.
L-am văzut.
Prin urmare, dacă ştie cineva vreun motiv drept
din cauza căruia cei doi nu se pot însoţi...
Ştiu că era el.
...să grăiască acum sau să tacă pe vecie.
Da. L-am văzut cu ochii mei.
Faceţi loc surorii.
Îi trimit la tară astăzi. Nu au mai ieşit din Londra.
Sper să stea la o familie bună.
O să aibă mult de furcă cu pruncii ăştia.
Haideţi.
O caut pe d-ra Tallis. Cecilia Tallis.
Este acasă?
Tallis! Te caută cineva!
Ţi-am scris, dar nu mi-ai răspuns.
Trebuie să stăm de vorbă.
- Înţeleg că eşti soră-şefă acum. - Da.
Mersi.
Vreau să merg la tribunal şi să-mi schimb depoziţia, Cee.
Nu-mi spune aşa.
Te rog să nu-mi spui aşa.
Am făcut un lucru cumplit. Nu mă aştept la iertare.
Nu te teme, nu te voi ierta.
Eşti un martor neserios. Nu vor redeschide cazul.
Cel puţin voi spune tuturor ce am făcut.
Mă pot duce acasă să le explic mamei, tatei, lui Leon...
- Cine te tine? - Voiam să te văd pe tine mai întâi.
Nu vor să mai audă despre asta.
Neplăcerea este ascunsă sub preşul trecutului.
Dar...
Am întârziat. O să plec.
Scuze.
Doarme atât de adânc.
- Ce caută aici? - Voia să vorbească cu mine.
Da? Despre ce?
Despre cumplita mea greşeală.
Robbie. Dragule.
O să-ţi vorbesc deschis.
Nu ştiu dacă să-ţi rup gâtul aici
sau să te arunc pe scări afară.
Dumnezeule.
Ai idee cum e la închisoare? Normal că nu!
Ai jubilat la gândul că sunt închis?
- Nu. - Dar nu ai făcut nimic.
- Nu. - Crezi că eu am agresat-o pe vara ta?
- Nu. - Dar atunci?
Da. Da şi nu.
- Şi ce te face aşa de sigură acum? - Am crescut.
- Ai crescut? - Aveam 13 ani.
Câţi ani trebuie să ai ca să ştii diferenţa dintre bine şi rău?
Câţi ani ai acum? 18?
Trebuie să ai 18 ani ca să-ţi recunoşti greşeala?
Sunt soldaţi de 18 ani care sunt lăsaţi să moară pe marginea drumului.
- Ştiai asta? - Da.
Acum cinci ani, nu ţi-a păsat să spui adevărul.
Tu şi familia ta aţi considerat că, în ciuda educaţiei mele,
tot nu eram mai bun decât un servitor. Nu eram de încredere!
Mulţumită ţie, au strâns rândurile şi m-au aruncat la lupi!
- Robbie, uită-te la mine! - Nu!
Întoarce-te.
Întoarce-te la mine.
Briony.
Nu mai e mult timp.
Robbie trebuie să se întoarcă la 18.00, apoi trebuie să prindă trenul.
Aşa că ia loc.
Vei face câteva lucruri pentru noi.
De îndată ce poţi, vei merge la părinţii tăi
şi le vei spune tot ce e necesar
ca să se convingă că depoziţia ta a fost falsă.
Vei da o declaraţie la avocat,
o vei semna cu martori şi ne vei trimite copii. Clar?
Da.
Îmi vei scrie o scrisoare în care-mi vei explica
ce te-a făcut să spui că m-ai văzut pe lac.
Încearcă să-ţi aminteşti
ce făcea Danny Hardman în seara aceea.
- Hardman? - Da.
Nu a fost Danny Hardman.
A fost Marshall, prietenul lui Leon.
Nu te cred.
S-a căsătorit cu Lola. Tocmai vin de la nunta lor.
Lola nu va mai putea depune mărturie împotriva lui.
Este inatacabil.
Îmi pare foarte rău pentru suferinţa cauzată.
Îmi pare foarte, foarte rău.
Fă ce ţi-am cerut.
Scrie totul, doar adevărul, fără poezie. Fără înflorituri, fără adjective.
După care lasă-ne în pace.
Promit că aşa voi face.
Scuze. Ne putem opri o clipă?
Bineînţeles. S-a întâmplat ceva?
Vreau să rămân singură câteva minute.
... singură câteva minute.
Briony Tallis, noul dvs. Roman, al 21-lea, se numeşte Atonement. Este...
Briony?
Scuze. Ne putem opri o clipă?
Briony Tallis, aş vrea să vorbim despre noul dvs. Roman, Atonement,
care va apărea în câteva zile, chiar de ziua dvs. De naştere.
- Este al 21-lea roman al dvs... - Este ultimul meu roman.
Serios? Vă retrageţi?
Sunt pe moarte.
Medicul meu mi-a spus că am ceva ce se cheamă demenţă vasculară,
care este, de fapt, o serie de infarcte cerebrale mici.
Creierul încetează să mai funcţioneze, îţi pierzi cuvintele, memoria,
fără de care un scriitor nu există.
De asta am şi putut, în final, să scriu cartea. Trebuia.
De asta este şi ultimul meu roman.
Deşi pare ciudat ce spun,
nu ar fi o greşeală dacă l-aş considera primul meu roman.
Am scris câteva versiuni când lucram la spitalul St. Thomas în timpul războiului.
Nu am găsit formula cea mai bună de a-l scrie.
Asta pentru că romanul este autobiografic, nu?
Da, în întregime. Nu am schimbat niciun nume, nici măcar pe al meu.
Asta să fi fost problema?
Nu.
Decisesem de multă vreme să spun adevărul gol-goluţ.
Fără poezie, fără înflorituri.
Şi cred...
Aţi citit romanul, veţi înţelege de ce.
Am folosit relatări directe asupra tuturor evenimentelor la care nu am participat,
condiţiile din închisoare, evacuarea de la Dunkirk, totul.
Dar efectul acestui val de onestitate a fost dezastruos.
Nu reuşeam să-mi imaginez la ce-ar mai fi servit.
Ce anume? Scuze. Onestitatea?
Da.
Sau realitatea.
Pentru că, de fapt,
nu am avut curajul să mă duc în vizită la sora mea în iunie 1940.
Nu am fost la Balham.
Ai idee cum e la închisoare?
Scena în care mă confesez lor este imaginară.
Doarme atât de adânc.
Inventată.
Câţi ani trebuie să ai ca să ştii diferenţa dintre bine şi rău?
De fapt, nici nu ar fi avut cum să se întâmple.
Pentru că
Robbie Turner a murit de septicemie la Bray-Dunes,
pe 1 iunie 1940,
ultima zi a evacuării.
Adio, amice.
Nu am putut să îndrept lucrurile faţă de sora mea Cecilia,
pentru că a fost ucisă pe 15 octombrie 1940,
de bomba care a distrus conductele de apă şi gaz de deasupra staţiei de metro Balham.
Prin urmare...
Sora mea şi cu Robbie nu au mai apucat să se cunoască
aşa cum şi-au dorit şi au meritat-o atât de mult.
De atunci, simt...
De atunci, am simţit mereu că eu am împiedicat acest lucru.
Dar cu ce speranţă
sau satisfacţie ar putea rămâne un cititor dintr-un final ca acela?
Aşa că am vrut să le ofer lui Robbie şi Ceciliei ceea ce viaţa nu le oferise.
Aş vrea să cred că asta nu e slăbiciune sau eschivare,
ci un act final de bunătate.
Le-am oferit fericirea binemeritată.
SubRip by iName
O MINCIUNĂ DE NEIERTAT