OpenSubtitles.org require your login in BSPlayer CTRL+P > Subtitles > Online Subtitles
Traducerea şi adaptarea: devilschoice
Hai !
Mişcă !
E verde !
Mişcă-te !
Domnule ? Deschideţi geamul. Bine !
Stai puţin !
- Domnule ? - Am orbit.
- Deschideţi geamul, vă rog ! - Am orbit.
Staţi liniştit. Staţi pe loc şi spuneţi ce s-a întâmplat.
Am orbit !
Parcă îmi inundă ceva ochii. N-am făcut nimic.
Sigur. Probabil nervii.
- Să chemăm ambulanţa ? - Vă rog,
- luaţi-mi adresa. - Stai aşa !
- Şi soţia mă poate ajuta. - Îl iau eu.
Îl duc acasă.
- Sigur, domnule ? - Da. Desigur.
Să-l luăm de pe stradă.
Bine.
Bine, domnule. Vă duc pe locul din dreapta.
E doar un orb.
Atenţie. Ai grijă de el. Supraveghează-l. Nu vede.
E orb.
Poftim. Dă-mi mâna.
Atenţie la cap. Uşurel.
Bine. Mă auzi, da ?
- Da. Bun. - Deci spui dacă vrei ceva.
Şi te ducem acasă imediat. Bine ? Întrebări ?
De ce nu ne mişcăm ?
E roşu.
E o mişcare. Ca particulele de lumină.
Ca o lumină ce străluceşte printr-o mare de alb.
- Parcă înot în lapte. - Serios ? Păi...
un lucru bun e că n-am auzit orbirea descrisă ca albă până acum.
E neagră, nu ? Lipsa luminii.
- Deci e bine. - Cred.
Sigur e bine. Înseamnă că nu e orbire adevărată.
Oricum e prea rapidă. Orbirea e lentă, nu ?
E ceva psihosomatic. Ceva pe fond nervos.
Stai puţin. Unde mergem ?
Dă-te jos aici.
- Ia curba. - Bine.
- Am înţeles. - Mergi la stânga. Tot înainte.
Ia uite !
Ajutor !
Nu-ţi fă griji. Te ajut.
- Eşti bine ? - Da. Doamne !
Aici stai ? E drăguţ.
E orb. Nu vede.
Pune mâna... Ai grijă ! Scări, da ?
La ce etaj ? Am înţeles. Am înţeles.
- La 14. - Ce probleme ai ?
- Scuze ? - Care-i problema ?
- Nimic deosebit. - Nu ? Alte simptome ?
- Nu ? - Cum ar fi cele nervoase ?
Nu, am o viaţă chiar banală.
Nicio grijă ? Viaţă uşoară, da ?
Am ajuns. E cineva acasă sau eşti singur ?
Dragă, am venit acasă.
- Mulţumesc pentru tot. - Frumoasă casă.
Soţia ta a aranjat-o ?
Nu. Mulţumesc pentru tot. Sunt bine deocamdată.
Vrei să rămân să am grijă de tine până vine soţia acasă ?
- Nu, nu, e în regulă. - Sigur ? M-aş simţi mai bine.
Sunt bine. Mulţumesc.
- Sigur ? - Sunt sigur.
- Vrei să stau ? - Nu, mulţumesc.
- Bine. - Mulţumesc foarte mult.
Mulţumesc.
Minunat ! Mi-a plăcut enorm.
Uită-te aici.
Nu puteai să cureţi înainte să te aşezi ?
Măcar mă asculţi ?
Nu-s menajera ta.
Sângerezi. Te simţi bine ?
Am orbit.
Oculişti... Ştii vreo unul ?
Hai la spital.
Nu, te lasă să aştepţi prea mult.
Mergem la un specialist.
Mai bine mor decât să rămân aşa.
Taci ! Mă încurci.
Îmi cer scuze.
- Dragă ? - Ce ?
- Deci ? - Deci ce ?
Vezi ? Măcar ceva ?
- Nu văd nimic. - Mai încearcă.
- Ce ? - Unde sunt cheile de la maşină ?
Ia-le pe ale tale. Le cauţi mai încolo pe ale mele.
Taxi !
Sigur ai căutat peste tot ?
Sigur. N-am probleme cu ochii.
Ce fel de om fură de la un orb ?
Ar trebui să orbească şi el.
Veniţi, domnule. Doctorul vă primeşte imediat.
- Pardon. - Doamne !
Aştept aici de peste o oră cu copilul.
Îmi pare rău, aşa a zis doctorul.
Da, dar aveam programare la 6. Acum e 7.
- Vă preluăm imediat ce se poate. - Şi nu e...
Doamnă... Daţi-i drumul. E mai rău ca noi.
Ce lipsă de respect.
Nimic. Nimic în lentile. Nimic pe retină.
Cineva a stins lumina ?
Nu, mai curând a aprins-o.
Ochii par perfect sănătoşi.
Vezi, ţi-am zis eu.
Doar că nu văd nimic.
Dacă aşa e, mai facem nişte analize.
Din păcate, nu se poate azi.
Cum adică, dacă e adevărat ?
- Crezi că mint ? - Nu, sigur că nu.
Dar sincer, nu am mai văzut niciodată aşa ceva.
Asta e reţeta ?
Nu, scriu indicaţii pentru spital.
Ştiu să ajung la spital. N-am nevoie de indicaţii.
Nu pentru dvs. Pentru doctori.
Ca să ştie ce să facă cu soţul dvs când ajunge.
- Asta e tot ? - Deocamdată.
O să fie bine. O să aflăm ce are.
Altceva nu putem face momentan.
Semnaţi aici.
- Bine. - Îmi pare rău. Nu tu, el.
Eu ?
- Ştampila de parcare ? - N-avem maşina.
La naiba.
Ce faci ? Drumul e închis !
Ce-a fost asta ?
La naiba !
Ce prostie.
Îl facem pe ăsta. Ţi-l aminteşti, crabul ?
Să testăm ochiul ăsta întâi.
- Preferi lentila asta sau pe cealaltă ? - Pe cealaltă.
- Asta ? Sigur ? - Da.
Pune-ţi ochelarii. Asta e pentru tine.
Arată-i mamei. Bun băiat.
Să iei picăturile cel puţin 5 zile.
Şi poate să port ochelarii.
Vrei să-ţi ordon să-i porţi ?
Bine, îţi ordon să porţi ochelarii de soare.
Doar dacă nu faci baie sau dormi.
Bine, încercăm mâine.
Voiam să-ţi ştiu părerea despre un caz ciudat de azi.
Părea a fi un fel de, "amaurosis", care e
- un fel de... - Îmi pare rău.
Ai terminat ? Vrei să auzi sau nu ?
Doar că la "amaurosis" totul devine negru...
şi la el era alb.
- De unde ştii ce-a văzut ? - Nu ştiu sigur...
ce-a văzut, dar trebuie să-l cred pe cuvânt, nu ?
Ar putea fi ceva neurologic, ca...
cum e "agnosia"...
incapacitatea de a recunoaşte obiecte familiare.
- "Agnosia"? - Corect.
Când cineva vede o furculiţă, dar zice:
"Ce-i asta ? N-am mai văzut niciodată aşa ceva."
E legată de "agnosticism" ?
În ce fel ?
Ştii, "Agnosia", "Agnosticism".
- Din punct de vedere etimologic ? - Da. N-ai făcut latină ?
E greacă, dragă.
Are de-a face cu ignoranţa sau cu lipsa credinţei.
E multă judecată în cuvântul ăla.
Nu contează.
Mai vrei vin ?
- Nu, tu mai vrei ? - Da !
- Mă duc la culcare. - Bine.
Stai puţin.
Ce voiam să te întreb ?
- Ce voiam să spun ? Ce faci ? - Ceva cu cina ?
Nu.
- Boli ? - Nu. E drăguţ puloverul.
Merci. Nu te pot ajuta, dragă. Îmi pare rău.
- Bine. Noapte bună. - Noapte bună.
Îmi pare rău. Sunt cam aiurit. Ştiu. Îmi pare rău.
Poţi să pui alarma cu jumătate de oră mai devreme ?
Trebuie să dau nişte telefoane de dimineaţă.
- Sigur. Noapte bună. - Noapte bună.
- Mulţumesc pentru tartă. - Era Tiramisu.
Da, Tiramisu.
Care-i marele secret ?
- Ce ascunzi ? - Nesimţiţi ca tine.
Ăsta e fix 11.
MUlţumesc.
Taxi !
Bună. Hotel Emiliano, te rog.
Cât e ceasul ?
Mai sunt 2O de minute.
- Bună. - Bună.
Ştiam că s-ar putea să întârzii. Drăguţ. Încântat de cunoştinţă.
Nu-mi pot scoate ochelarii. E vreo problemă ?
- Vorbeşti serios ? - Aşa a zis doctorul.
- Serios ? - Pot chema altă fată.
La naiba !
A fost sălbatic.
Serios. Ciudat rău.
Totul e alb în continuare.
- Sună. - Păi am sunat.
- Vă pot ajuta ? - Omul ăsta spune că e soţul dvs.
- Nu vede. - Nu-mi pasă ce-a făcut !
- Plecaţi... - Deschide naibii uşa !
Dle poliţist, nu-l cunosc !
- Nu te uita că e poliţai ! Dă-mi drumul ! - Bine.
Ieşi afară ! Cretinule !
- Merci mult ! - Uşurel.
Să mergem ! Trebuie să te ajute cineva.
- Nu văd ! - Stai aici ! Mă duc după ajutor !
- Stai aici ! - Nu înţelegi ? Nu văd !
- La naiba ! - Iisuse !
Paza la 18, imediat !
- Bună ! - Bună ! Ce... ?
- O să mă ţin de poşeta ta. - Bine.
- Unde-ţi sunt hainele ? - Iisuse !
- O să fie bine. - O cunosc.
- Nu mă împinge ! - O să fie...
- Taci naibii ! - Ia mâinile de pe mine !
- Unde mi-e rochia ? - Uite-o aici.
Trebuie să-mi sun părinţii.
- Te-ai trezit înainte să sune ceasul. - Da.
- Bună dimineaţa. - Mă îndoiesc că o să fie bună.
Ce s-a întâmplat ?
Nu văd.
- Ce ? - Pacientul de ieri...
cred că m-a infectat.
E imposibil. Stai să mă uit.
Nu văd nimic. Nimeni nu orbeşte aşa.
Suntem cel puţin doi acum.
Nu, ieşi afară ! Doamne, nu ! Ai atins ! Nu...
- E contagios ! - Nu !
Îţi zic ! E contagios !
El mi-a dat-o ! E contagios !
Nu o să mă îmbolnăvesc. Îţi promit.
Iisuse ! Am stat cu tine în pat peste noapte !
E în regulă. Ne ocupăm noi.
- Îmi pare tare rău. - E în regulă.
- Cât e ceasul ? - Aproape 8:3O.
Să sunăm la spital.
Niciun semn vizibil de traumă. Fără simptome extenuante.
- Nu închid străzile. - Poftim.
Ne mai vedem. Poftim.
Îmi asum riscul.
- Care e problema ? - E un băiat, e orb.
Frate ! E în regulă.
Totul e bine. Nu fi nervos.
Ajutor !
Am orbit !
Ministerul sănătăţii. E cam devreme.
Vă sugerez să sunaţi după 9. Da, după 9.
'Neaţa, dle ministru. Câteva apeluri ciudate dimineaţă.
Mulţumesc.
Doamne ! A venit la 6. Sau 6 jumătate.
Cine mai era aici ? Parcă era aglomerată sala de aşteptare.
- Doamnă. - Mă scuzaţi.
Am toate numerele. Vreţi să...
Doamnă. Vă rog să închideţi...
şi să veniţi imediat cu noi.
Îmi dai, te rog, dosarele ?
Or să ajungă imediat.
Ştiu. De asta vreau să te relaxezi.
Mă ocup eu de tot.
O să fiu bine.
Dacă am nevoie de ceva, îi pun să te cheme. Sau te chem eu.
Nu ne pot despărţi mult timp. Nu-i aşa ?
- Vii ? - Sunt lângă tine.
- Nu te încuia pe afară. - Nu-i problemă, am cheile.
- Bună dimineaţa, domnule. - 'Neaţa.
Vă rog, veniţi lângă vehicul.
- Aveţi telefon, domnule ? - Da.
Puneţi-l în geantă, vă rog.
- De ce ? - Mulţumesc. Pe aici.
- Am înţeles, mulţumesc. - Pe aici.
Mulţumesc.
Nu, înapoi, doamnă. Vă rog, înapoi !
- Nu, merg şi eu. - Am ordine să iau doar bărbatul.
Vehiculul e pentru infectaţi.
Atunci trebuie să mă luaţi şi pe mine, tocmai am orbit.
Bine, cum vrei.
Iisuse !
Atenţie ! Atenţie !
Guvernul regretă că trebuie să aplice de urgenţă...
ceea ce consideră a fi datoria sa de a proteja populaţia.
Suntem în stare de criză. O epidemie de orbire...
numită deocamdată "Boala albă", ne bazăm
pe spiritul public şi cooperarea tuturor cetăţenilor
pentru a opri orice contaminare.
Decizia de a-i izola temporar pe toţi orbii
nu a fost luată în grabă.
Fiţi siguri că izolarea...
reprezintă, dincolo de orice considerente personale
un act de solidaritate cu restul naţiunii.
N-o să credeţi unde suntem.
Stai să ghicesc, vocea deja mă enervează.
Ai noroc că nu vezi.
E un film ? E înfiorător.
Te face să te întrebi ce idiot...
ar pune un film într-o carantină pentru orbi.
Fiecare cameră are un telefon pentru a comunica...
- Aici. - ... cu exteriorul.
Telefonul e doar pentru urgenţe.
Trebuie să pleci de aici. Le zic că vezi.
Nu. Nu vor crede. N-o să ajungi de ajuns de aproape să le zici.
Vreau să te duci acasă. Te rog, du-te acasă.
Ştiu că tu crezi că trebuie să zici asta, dar sunt bine !
- Asta vreau. - Serios ? Bine.
- Vreau. - Bine.
Oricum e prea târziu acum.
- Să nu zicem că eu văd. - Ai dreptate.
Cu acest spirit de cooperare în minte...
le cerem tuturor să fie atenţi la următoarele instrucţiuni.
- Eşti aici ? - Ecou !
Numărul unu: fiecare pacient îşi va alege patul.
- E un hol. - Numărul doi:
Fiecare salon va alege un căpitan, sau "reprezentant al salonului"...
pentru comunicarea cu lumea exterioară...
Patru ? Trei ?
Rândul doi, numărul trei.
Cinci.
- Doctore, câte saloane sunt ? - Da, scuze.
Mai sunt încă două saloane la etajul ăsta...
şi încă unul mai jos
- pentru cei care... - De unde ştii ?
Am explorat puţin înainte să vii tu.
Am ales salonul ăsta fiindcă e cel mai aproape de ieşire
- pe unde vine mâncarea. - Cineva gândeşte.
Ăsta e cretinul responsabil pentru toate astea.
Dacă aş vedea, l-aş omorî.
El mi-a furat maşina.
- Ce ? Vorbeşti serios ? - Sigur că da !
Dacă nu eram cinstit şi nu opream să te ajut...
Mă duc în altă cameră cât mai departe de ticălosul ăsta.
Un ticălos care fură de la un orb...
- Dragă, se bat ! - Se bat ?
Opreşte-te imediat !
- Gata ! - Aici.
- Opreşte-te ! - Aici.
Stop ! Vă purtaţi ca nişte copii !
Opriţi-vă, vă rog !
Suntem cu toţii singuri aici. Da ? Fiecare pentru el !
Deci, dacă vrei să fie ca în iad aici...
sigur eşti pe drumul cel bun.
- Mi-a furat maşina. - Nu contează.
Ce să faci cu ea ? Oricum nu poţi conduce.
- Mi-a furat văzul ! - Gata, terminaţi.
Doctore, sau cine naiba eşti !
Suntem egali, da ? N-am ales pe nimeni.
Aşa că nu da ordine pe tonul ăsta.
Nu dau ordine, doar te rog...
Te rog să-l laşi în pace.
Bine.
Doar să ştii că nu reacţionez bine la o voce...
autoritară.
În caz că te întrebi la ce reacţionez...
la linguşeală şi vorbe dulci.
Închideţi ochii, doamnelor. Mă dezbrac...
şi încerc patul de aici. Numărul trei.
Te simţi bine ? Dacă ai nevoie noaptea de ceva, sunt aici.
Mă duc să fac pipi.
Uşa. Încearcă să-ţi aminteşti drumul.
Câte uşi. Câte trepte.
Le-am numărat când am ajuns.
- Şi înainte. - Înainte.
Stai.
Uşa. Uşa. La dreapta.
- Cred. - La dreapta.
Înainte.
Altă uşă.
- Iisuse ! - Ce e ?
Ce ai în picioare, căţea ?
Unde e rana ?
- Aici ? - La naiba !
- Trebuie să curăţăm. - Căţeaua şi-a băgat tocul în mine.
M-am împiedicat. Şi vezi cum vorbeşti.
- Trebuie să fac pipi ! - Mai ţine-te puţin.
Toată lumea stă pe loc. Ne întoarcem imediat.
Chiar trebuie să fac pipi !
Iisuse ! O bucată de piele sau ceva.
Am găsit nişte prosoape, dar nu ştiu dacă-s curate.
Bine. Ţine apăsat.
- Cred că e prea murdar. - Chiar sângerează.
Ce ai pe tine ? Dă-mi cămaşa. Repede.
Slavă Domnului că avem un doctor adevărat aici. Serios.
- Doar mă prosteam. - Linişteşte-te.
- Poftim. Lasă-mă... - Atenţie !
Lasă-mă pe mine.
Ai grijă. E scumpă.
Cămaşa mea scumpă.
O dată...
de două ori...
de trei ori. În regulă.
E bine.
Mi-e teamă că se infectează.
Nu e de mirare. Pe pantof era jegul din stradă.
Cât e ceasul ?
1:3O.
N-ai cum să porţi de grijă tuturor.
Trebuie să dormi.
- Ţi-e frică să închizi ochii ? - Nu. Mi-e frică să-i deschid.
Mi-e frică să nu orbesc în somn.
Mă duc să mă plimb.
Deschid poarta. Trag uşa.
Închid poarta.
Încui.
Doar infectaţii intră aici.
Înăuntru, mergeţi pe hol spre saloane. Să mergem.
4, 3, 2, 1.
5, 4, 3, 2, 1.
Ne aude cineva ? Uşa. Uşa ?
Alo ?
Dragă, trezeşte-te.
- Ce ? - Noi colegi.
- Câţi ? - Nu mulţi.
- Sunt paturi libere aici ? - Ar trebui să fie.
- Câţi sunteţi aici ? - Nu ştim.
- Bine.
Poate numărăm. Unul câte unul, şi prezentaţi-vă.
Sunt numărul unu. Poliţist.
Numărul doi. Şofer de taxi.
Numărul trei. Asistent farmacie.
Patru. Cameristă.
Cinci. Consilier financiar.
E soţia mea !
- Dragă ? - Eu sunt.
Dragă ?
- Unde eşti ? - Aici.
Unde eşti ?
Aici. Zi ceva.
Aici.
- Vorbeşte în continuare. - Aici.
E minunat !
- Mama e aici ? - O să vină, stai liniştit.
Dispari !
Ei sunt. Vreau să-i prind. Rapid.
- E ocupat. Mişcă. - Ne întoarcem !
- Cine era ăla care vorbea ? - Reprezentantul salonului, da ?
Te rog !
- Să mergem ! - Te rog ! Stop !
- Stai, te rog ! - Scuză-mă !
Stai !
- Îmi pare rău. Trebuie să te întorci. - Scuză-mă. Ascultă.
Avem un om cu un picior rănit...
care are nevoie de îngrijire medicală.
Are infecţie, are nevoie de antibiotice, sunt doctor.
Nu te pot lăsa să pleci. Aşa că întoarce-te, te rog.
Nu cer să plec. Doar cer ajutor.
Du-te înapoi ! Încă un pas şi trag.
- Dragă... - E ridicol.
- Am un bolnav aici. - N-o să meargă.
Număr până la trei şi dacă nu te întorci...
te împuşc !
Poţi vorbi cu superiorul tău, te rog ?
- Unu ! - Glumeşti.
- Doi ! - E nebunie !
Vorbeşti cu superiorii ?
- N-o să meargă ! - Trei ! Te împuşc !
Să mergem !
- E ridicol ! - Uită. Nu vor...
Nu-mi vine să cred ce se întâmplă.
Gata.
Fiecare salon are un telefon...
pentru comunicarea cu exteriorul...
Telefonul e doar pentru urgenţe.
Încearcă.
- E minunat. - E cafea ?
E ceva mâncare în plus ?
Eu n-am.
Nu... Cealaltă masă mai are nevoie.
Cred că am nişte fructe.
- Vrea cineva carnea ? - Cealaltă masă poate lua ?
Are cineva un cuţit ?
- Un cuţit ? - Sau o furculiţă ?
Am eu cuţit.
- Ţi-l împrumut pe al meu ? - Aştept, tu ce faci ?
- Împărţim. - Nu-i problemă.
Totuşi aş vrea să ştiu ce s-a întâmplat cu fata aia.
Era o fată în 18O6.
Urlă. Goală, cu excepţia ochelarilor de soare.
- Goală ? - A orbit ?
Da. Ea m-a infectat.
- Sunt bune fructele ? - Da.
Da, las un mesaj.
Mesajul e: de ce există un număr de urgenţă...
dacă nu răspunde nimeni la el ?
Avem o problemă în salonul de orbi.
Probabil nu v-aţi prins, nu avem de ajuns de multă mâncare.
Şi mai e şi cererea de ieri pentru o trusă medicală.
Sper că primiţi mesajul înainte de cină.
Mai vin şase !
Numărul cinci: Paznic la un hotel.
Numărul şase: inginer.
Recepţionistă la un oftalmolog.
Îţi ştiu vocea.
- Doamne, unde eşti ? - Aici.
Sunt 7, am uitat să zic 7.
Eşti bine ? Te-am prins. E bine ?
Uşa. Stânga, stânga, fă la stânga. Şi înainte. Înainte.
Continuă.
- Ai nevoie de ajutor ? - Nu. Am reuşit. Asta e.
Înainte de toate, bine aţi venit.
Suntem Salonul Unu.
Vreau să discutăm nişte lucruri.
Avem o linie care ne uneşte cu celelalte saloane.
E făcută de soţia mea.
Îi putem mulţumi ei pentru asta.
Mai e ceva. Toaletele sunt absolut dezgustătoare.
E nevoie de o echipă să se ducă să vadă care e treaba.
Îmi place căldura pe faţă.
Şi mirosul.
Îţi plăcea...
Mai ştii revelionul când am fost la Shrine ?
Erau aşa de mulţi oameni la coadă.
Era frig.
Focul ceremonial era lângă coadă.
Când ne-am apropiat...
aveam corpurile calde pe o parte...
Ce bine era !
Nici nu ne cunoşteam prea bine.
Şi aşa...
Nu vreau să aud.
De ce ?
Nu mă pot preface.
Nu e săpun.
E mai bine decât nimic.
- Ai auzit ? - Ce ?
- E vreun pat aici ? - Nu.
Salut.
Mai aveţi vreun pat în salon ?
Am un radio.
Nu mai sunt aşa multe posturi ca înainte.
Dar dacă insistaţi... Vă pun la curent.
- Măcar economisim bateriile. - Te rog.
În primele 24 de ore au fost sute de cazuri...
sau cel puţin aşa umblă zvonurile.
Toate la fel. Nicio durere. O mare de alb.
După cum ştiţi, răspunsul guvernului a fost decisiv.
Prima din carantinele improvizate.
Dar locul ăla scos din uz nu dădea bine la public.
Să organizăm o conferinţă medicală internaţională uriaşă...
cu oftalmologi şi neurologi.
Nu ştim încă dacă e...
Şi zile întregi...
publicul neajutorat vedea seminare...
şi mese rotunde nesfârşite...
cu specialişti din toată lumea...
care recunoşteau că sunt neajutoraţi.
Asta a apărut în "Infectious Disease International"...
Ce prematur s-a vorbit de leacuri.
Câtă cercetare şi câţi bani erau necesari.
O problemă ilustrată dramatic ce puţin o dată.
Doamne ! Am orbit !
Ajutor ! Cineva, vă rog !
- La naiba ! Nu, nu ! - Scoate-l de aici !
Au trecut săptămânile şi după acoperirea constantă din presă...
oamenii s-au plictisit.
Indiferenţi la realitatea din jurul lor...
că boala era imună la birocraţie.
- Nu ! - Doamnă, nu vă mai zbateţi.
Şi drumurile şi traficul ?
Haos, ca de obicei.
Apoi s-a anunţat un accident de autobuz cu 23 de victime.
În aceeaşi zi s-au prăbuşit două avioane.
Nimeni nu putea spune dacă boala era cauza accidentelor.
Dar oamenii erau îngroziţi.
Şi ori panica a împrăştiat orbirea,
ori orbirea a împrăştiat panica.
Victimele s-au înmulţit.
Oamenii au decis să stea acasă.
Şi problemele de trafic s-au rezolvat.
Cetăţeni, prieteni, susţinători.
Ca mulţi dintre voi, am orbit.
Poate avem nevoie de muzică, totuşi.
Lasă-l aici.
Şi cât a durat cântecul
"Regatul Orbilor" s-a redus la un radio.
Doar vă puteţi imagina capetele înclinate...
ochii largi, lacrimile.
Erau lacrimi de bucurie sau de durere ?
Bucuria şi tristeţea nu-s ca apa şi uleiul.
Coexistă.
Doamnelor şi domnilor, urmaţi-mi vocea.
Veniţi spre vocea mea şi aveţi grijă cum mergeţi.
- Tot înainte. - De ce v-am avertizat ?
Ca să urmaţi pe cineva.
- Nu împinge ! - La dreapta.
Numărul 12: oricine încearcă să plece va fi împiedicat.
Mă scuzaţi ! Domnule ?
Ne puteţi îndruma ? Domnule ?
- Stai în rând. - Pardon ?
- Stai în rând, omuleţule. - Mă scuzaţi, domnule ?
Cineva ?
- Avem nevoie de îndrumare. - Stai în rând.
La naiba !
Atenţie. Lopata cerută e în curte.
Alegeţi o persoană să o aducă.
O persoană.
Unde e ?
Tot înainte. Vino pe aici.
Bine.
Următoarea e pe jos. E bine.
Vino. Călduţ. Călduţ. Vino.
Rece. Stop.
Întoarce-te spre dreapta.
Bun. Acum înainte.
Călduţ. Călduţ, rece. Stop.
Acum iar la dreapta.
Asta e. Bine.
Foarte bine. Acum tot înainte.
Înainte.
Bine, călduţ, rece, rece. Stop.
Rece ! Rece !
Ai văzut, sergent ? Ai văzut ?
Orbii se adaptează repede.
Salonul 3 ? Azi, 3 nou-veniţi au fost împuşcaţi de soldaţi.
Deci cred că cea mai bună soluţie e ca
fiecare salon să ia lopata şi un cadavru
- şi îşi îngroapă partea. - Cum adică partea ?
Nu-s ai noştri.
Da, dar unii ar fi venit aici.
După ce au fost refuzaţi de alţii ca mine.
Salonul nostru e plin.
La fel şi aici.
Deci toţi suntem în aceeaşi situaţie, nu ?
Ascultaţi...
Nu vreau să mă cert. Doar să fie îngropaţi oamenii ăştia.
Şi mi se pare corect ca fiecare salon să ia câte un cadavru.
Şi se face treaba repede. Bine ?
Bun.
Urmează partea de raţionalizare a mâncării.
Se pare că un salon ia mai mult.
Propun să facem un comitet...
cu un reprezentant pentru fiecare salon şi...
Cine naiba te crezi ?
Pardon ?
Da ! Cine naiba te crezi ?
Dai ordine aici.
Dau. Sunt reprezentantul Salonului Unu.
Şi vă sugerez să vă alegeţi şi voi unul.
Altfel o să ne ciondănim mereu.
- Deci vrei să vorbeşti cu liderul nostru ? - Corect.
Ca într-o misiune diplomatică, să negociezi ?
Da ? Ei bine, noi suntem monarhie.
Şi mă declar regele Salonului Trei.
Trăiască regele !
- Vreo obiecţie ? - Trăiască regele !
- Ieşi naibii afară ! - Trăiască regele !
Prima mea proclamare e că fiecare persoană din Salonul Trei...
va cina înainte să luăm sau să îngropăm pe cineva.
Deci, mâncaţi. Nu vă faceţi griji.
Nu poţi dormi aşa. Eşti murdar. Dă-mi hainele.
Le spăl mâine.
Dormi.
Ce mai faci ?
Nu ştiu cum e. Trebuie să vezi ca să crezi.
Dacă vrei să fie ceva făcut, faci chiar tu.
Bine. Încearcă să dormi.
Eşti fierbinte.
- Ştiu că vezi. - Ba nu.
- Nu ştiu de ce crezi aşa ceva. - Nu mă minţi. Ai încredere în mine ?
Ai încredere şi nu-mi zici adevărul totuşi ?
Nu poţi avea încredere într-un hoţ, nu ?
Am şi eu un secret. Ştii care e ? Sunt deştept.
Şi când am orbit, am început să gândesc mai bine.
Am multe de oferit.
Îmi pare rău că sunt o povară.
Doamne !
Nu mai suport.
Întinde-te. Dormi.
Cât e ceasul ?
Ce ? Ce ?
Care-i problema ? Nu mai vezi ?
Am uitat să-mi întorc ceasul.
Cretinilor. Vă doare ?
- Uită-te la mine ! - Ai auzit ?
Mă duc să văd ce e.
- Idioţilor ! - Ce porcărie de cântec e ăsta ?
- E naşpa. - Tu eşti naşpa.
Cum spui tu.
La naiba !
- L-ai prins ? - Sânge !
E sânge, dă-te înapoi ! Ar putea fi infectat !
Sergentul o să mă omoare.
- E bine pe aici ? - Da.
Mi-a zis că ştie că văd. Mi-a zis că...
- N-am făcut nimic. Nimic. - Ce puteai să faci ?
- Ai făcut tot ce puteai. - Cred că le zic şi...
- Şi apoi ce ? - Şi poate...
- Devii sclava lor ? - Pot ajuta.
- E de ajuns de rău şi aşa. - Mă descurc.
Nu. Nu e vorba de tine. E vorba de noi. De noi !
Ce ?
Mă îmbraci, mă speli, mă ştergi la fund.
Pentru Dumnezeu ! E de ajuns de greu să mă gândesc la tine ca la...
Ca la ce ?
Ca la o soţie.
În loc de mama. Sau asistenta.
Va trebui să te obişnuieşti. Fiindcă...
N-am de ales.
Aşa e, o să mă obişnuiesc. Trebuie să mă obişnuiesc.
Nu spune nimănui.
- Hai ! - Atenţie !
Guvernul regretă că a fost forţat să...
Du-te naibii !
Atenţie !
S-a terminat cu idiotul ăla.
Preluăm controlul. Sunt regele Salonului Trei.
Şi vor fi multe schimbări aici.
- Ce naiba e asta ? - Numărul Unu:
Dacă vrei să mănânci, plăteşti.
Şi cam asta e.
Şi pentru "finalul măreţ"...
un cântecel din suflet.
Şi e cam aşa:
Am sunat Să-ţi zic că te iubesc...
- Am sunat să-ţi zic... - Îl închid.
- Nu !
Am sunat să-ţi zic Cât de mult îmi pasă
Am sunat Să-ţi zic că te iubesc...
Şi o spun din...
- Trebuie împins ! - Am reuşit !
Stai !
Taci !
Taci ! Sau trag până e lovit cineva.
- Înapoi... - Voi orbii sunteţi proşti.
Urlaţi ca bebeluşii. Mi-e ruşine că sunt ca voi !
Salonul Trei se va ocupa de mâncare de acum.
- Ce ? - Ca la magazin !
Şi ca în lumea reală, ne vom păzi magazinul !
Aşa că nici să nu vă gândiţi să daţi vreo spargere.
Şi cum plătim ?
Am zis eu că e voie să întrebi ?
Vrea să explici regulile.
Cum. Ce. Ce vrei să facem ?
Să venim pe rând sau toţi odată. Ce vrei ?
- A zis să taci ! - Bine. Îţi zic eu !
Adunăm mâncarea şi anunţăm regulile mai încolo.
Acum înapoi în saloane şi pregătiţi banii, da ?
- Ştii că nu avem bani ! - Atunci orice ai, femeie !
Împuşc-o acum. O gură mai puţin de hrănit.
Dacă vedeam, era deja moartă.
Acum. Bijuteriile, femeie.
Ceasuri, porcării electronice.
Orice crezi că ne-ar plăcea.
- Pardon ? - Da ?
- Cât costă o masă ? - Nu ştiu !
Aduceţi lucrurile şi vă zicem cât meritaţi, bine ?
Şi apropos ! Nu ascundeţi nimic !
Aţi înţeles ? Mişcaţi-vă !
Doamnă ? N-o să-ţi uit vocea.
Şi eu n-o să-ţi uit figura.
Ce naiba ?
La dracu'.
- E aiurea, omule. - E aiurea, dar ce să facem ?
- Nu avem ce face. - Putem face front comun
- şi să zicem "nu." - Să facem front comun.
Nu-mi dau lucrurile doar că aşa zice un negrotei.
Nu ştim ce rasă e.
- După voce. - Du-te naibii.
- Cine-s oamenii ăştia ? - E o porcărie totală !
Nu trebuie să facem ce zic ei !
Doar că au anunţat ceva ! Nu trebuie să dăm înapoi !
- Îi putem înfrunta ! - Aşa e !
- E adevărat. - N-avem de ales.
- Ce ? - Au o armă.
Dar nu ne pot împuşca pe toţi !
Exact !
Da, dar chiar şi unul e prea mult dacă îl împuşcă !
Am venit după valori !
Nimeni nu trebuie să dea dacă nu vrea.
Dar nu vă aştepţi să mâncaţi pe socoteala celorlalţi.
- Poftim. - N-am nimic.
Nu-ţi fă griji. O să-ţi fiu mamă, bine ?
Plătesc pentru amândoi.
- Şi dacă n-ai nimic ? - Sunt doar bijuterii, oameni buni.
Ce facem cu ele aici, oricum ?
Fiecare dă în funcţie de ce are.
Mulţumesc.
Ar fi bine să apară cu mâncarea.
De ce fac aşa ceva ?
Asta ce e ? Plastic ? Aşa multe porcării.
Credeam că am zis cuiva...
să le zică să nu se mai deranjeze să bage plastic.
- E pierdere de timp. - Le zic eu.
Astea cântăresc ceva. E aur.
Două inele, poate un diamant.
Da ? E bine.
Stai aşa.
E ceva aici. Suntem în regulă cu ăştia.
- Bine. A fost pe aproape. - Chiar a fost, dar e în regulă.
- Bine, unu. - Unu.
- Doi. - Doi.
- Şi... trei. - Trei.
- Asta e. - Trei ?
Luăm patru dacă mergem singuri.
Acum sunt trei. Dacă mai protestezi, iei două ! Următorul !
Venim !
- Următorul ! - Am ajuns.
Bine.
- Suntem din Salonul Unu. - Salonul Unu ?
Nu te ocupa de mine !
Bine.
Nu vă facem rău aici. Vreţi mâncarea ?
- Atenţie la comportament. - E aici.
- Pot să pun mâna ? - Frate !
- La naiba. A căzut. - Cred că am terminat.
La naiba !
- Ojă. - Avem chestii bune aici.
- Da ? - Arată binişor deocamdată.
Da, e bine ?
Bine, ia de aici.
- Eşti orb. - Mulţumesc, profesore.
Foloseşti scrierea Braille.
Nu... Eşti un orb normal.
Nu e normal. S-a născut orb.
Asta îl face un fel de super erou într-o lume ca asta.
- Aşa că ai grijă. - Dintre toţi oamenii...
unul născut orb ar trebui să înţeleagă empatia
- şi decenţa umană. - Taci.
E orb. Atâta tot. Asta nu-l face bun sau rău.
Doar orb. Şi acum e orb cu un scop.
Fiindcă are grijă de cei bolnavi şi flămânzi din salonul lui.
- Aşa e. - Cum mai poţi dormi ?
Asta-i tot ? Două cutii ?
- Asta e. - Dar ceilalţi au primit trei.
Cum să supravieţuim cu două cutii ?
Asta e. Nimic mai mult.
- E imoral ! Un orb... - Taci !
- E imoral ! - Taci !
Taci. Lasă predicile.
Bine.
Ia-ţi mâncarea. Ieşi afară.
Şi zi "mulţumesc" pentru ce ai primit. Înţelegi ?
Înţelegi ?
Înţeleg.
Bine. Acum zi "mulţumesc."
Mulţumesc.
- Bine. - Afară !
- Nu-i lăsa să te enerveze. - Nu, e în regulă ! Idiotul.
Ticălosul. Vrea mai mult.
- Câţi sunt în Salonul Unu ? - 35.
Avem doar 24 de porţii, deci toată lumea împarte.
- Ce ? - Îmi pare rău.
- Atât ne-au dat. - Nu mai mormăiţi ! Relaxaţi-vă !
Găsiţi un coleg.
Doi oameni la o porţie. Vă rog !
Nu împinge, da ? Stai la rând.
Băieţi, nu mai împingeţi !
- Vrei să mănânci ? - Stop.
Trebuie să mănânci ceva.
Opreşte-te !
Doctore ?
- Eşti aici ? - Da, sunt.
Aici.
- Ţi-am adus mâncare. - Nu. Iisuse, nu.
- Locul ăsta e un WC ! - Nu e vina ta.
- Ai făcut tot ce se putea. - Ba nu.
Ticălosul mi-a pus arma în gât.
- Exact. - Puteam să o iau.
- Dar... - Şi apoi ce ?
Nu ştiu.
Dacă îl omorai era şi mai rău.
Porneai un război. Unul real.
Ai dreptate.
Da, ai dreptate. O să pretind că am fost raţional.
Şi nu e uşor să ştii că ai omorât pe cineva. Ca mine.
Doamne !
- Alo ? - Nu zi nimic.
Îmi va fi mai uşor să înţeleg.
Îmi pare rău, e vina mea. Am vrut.
Să facem linişte.
Văd.
Ştiam asta.
- Cel puţin cred că ştiam. - E secret.
Deci...
A trecut cam o săptămână...
şi nu mai aveţi nimic de dat.
Deci avem un nou plan în Salonul Trei.
Vrem femei.
Femei pentru mâncare.
O zi bună.
Ce se întâmplă ? N-am mâncat de 3 zile !
Am dat tot ce aveam ! Vă priveşte cum o împărţiţi !
Distribuţia e problema voastră !
- Ticălos. - Nu facem aşa ceva !
- Ai vreo idee mai bună ? - Nu mă duc !
Nu merg !
- Nu ! - Tâmpenii !
Nimeni nu-ţi cere să te duci.
Sigur nu cei din salonul ăsta. Nu poţi da vina pe noi.
Cred că are dreptate.
Ar trebui să întrebăm dacă există voluntari.
- "Voluntari" ? - Ce tot zici ?
Dacă există voluntari, să zică acum.
Oare câţi voluntari aveam dacă ziceau că vor bărbaţi ?
- Nu e acelaşi lucru. - Serios ? De ce nu ?
Fiindcă nu e.
- Nu sunt poponari aici. - Şi nici curve !
- Asta rămâne de văzut. - Ţi-am cedat din milă...
şi acum crezi că-s curvă ?
- Doctore ? - Ce ?
Îmi cereţi să iau o decizie ? Doamne !
Evident că aş prefera să nu se ducă nevastă-mea.
Dar ce vreau eu nu contează. Depinde de ea.
Mândria mea masculină va fi rănită.
Dar dacă aşa ceva mai există aici, ce mai contează ?
Toţi murim de foame.
Cred că toţi ar trebui să facă ceea ce simt...
în funcţie de ce moralitate le-a mai rămas.
Nimeni nu vrea !
Oricine.
- Mă duc. - Nu.
Mă duc cu ea.
Şi eu.
- Bine, merg şi eu. - Şi eu.
Faceţi ce vreţi, dar soţia mea nu merge nicăieri.
Demnitatea n-are preţ.
Nimeni nu ştie câte femei sunt aici.
Puteţi face ce vreţi şi noi vă hrănim pe amândoi.
Şi apoi vorbiţi de demnitate.
- Nu asta contează. - Nu sunt altfel decât ceilalţi.
- Ce ? - Fac ce fac şi ei.
Faci ce vreau eu !
- Stop ! - Nu-mi da ordine.
Nu e nimic mai rău. Nu, e dezgustător.
De aici încolo nu mai mănânci.
Cât aşteptăm până vin peste noi ?
Dă-te din drum !
Bună seara. Câte doamne ?
Opt.
- Nouă. - Nouă. Doar nouă ?
Voi nouă faceţi tură dublă.
Dacă are vreuna ciclu, n-avem nevoie de ea.
Să vină data viitoare.
Nimeni nu e la ciclu.
Atunci faceţi-vă comode.
Aşteptăm.
Şi vine şi mâncarea dacă suntem mulţumiţi.
Între timp...
Am adus nişte pâine să vă simţiţi mai bine.
Cred că mai am una.
Poftim.
Să mergem.
Nu încercaţi să fugiţi. Au paznici.
Măcar ar fi mai rapid. Am fi deja moarte.
Nu moare nimeni. Hai.
Vin !
Bine aţi venit ! Fetelor, nu vă fie frică.
Vrem să vă iubim. Nu vă facem rău, bine ?
Băieţi, nu va ambalaţi prea tare.
Fiecare va avea o fată.
Nu. Bine, împărţim. Aşa se fac lucrurile aici, da ?
În ordine, de la cald la rece.
Cea mai fierbinte, aici. Cea mai rece, la coadă.
Care-i problema ta ? Ce e ?
E ca un peşte mort. Ai grijă de ea. Anim-o puţin.
Unde ai fost toată viaţa mea ?
Te cunosc ?
E bine, da !
De ce tremuri ? Tremuri ?
Nu, uşurel. Voi două cu noi.
Eşti blondă ?
Bine.
Cam matură, dar îmi place aşa.
Îţi place ?
E arma mea.
- Îţi place ? - Nu.
Femeie ?
Asta e o surpriză.
Vii cu mine. Dacă dai drumul, îţi muşc sfârcurile.
Acum, suge. Hai.
- Mişcă. - Nu !
Nu te rog, să ştii.
Aş putea să te muşc.
Încearcă. Îţi zbor capul. Şi prietenului tău.
Sau te fac bucăţi. Hai !
Femeie ! Mişcă !
Aşa ! Bine.
Să vorbim.
Am ajuns.
E în regulă, nu-ţi fă griji. Eşti aşa încordată. Stai jos, te rog.
Ieşi naibii afară !
Încordată, poftim. Pot să-ţi sug sfârcurile ?
Doar puţin. Gata.
N-a fost aşa rău. Doar un gâdilat.
Hai, peşte mort. Mişcă !
Cineva să ia mâncarea.
Ce s-a întâmplat ?
Eşti bine ?
Vrei altă poveste ?
Femeile din Salonul Doi, e seara voastră !
- Câte femei ? - Şapte.
Şapte ? Sigur ? Mai numără-le.
- Şapte ! - Dacă şapte sunt, bine.
Ca băiatul cu puteri magice ?
- Îţi place aia, nu ? - Da.
- Unde rămăsesem ? - Băiatul nu era normal.
- Nu. - Devenea invizibil.
Avea puteri speciale.
Şi a devenit invizibil când nimeni nu se uita.
- Bine. - Şi când s-au uitat, nu mai era...
Bună ziua, doamnelor.
Voiam să mă asigur că v-aţi revenit...
după distracţia de azi-noapte.
Nu. Serios. Vroiam să intru în contact cu voi...
că nu cumva să vă simţiţi geloase...
Ştiu că nu e seara voastră...
dar vă asigur că inimile noastre sunt tot cu voi.
Să fiţi mândri de femeile voastre.
Foarte mândri.
Una era cam ca un peşte mort...
dar celelalte s-au purtat ca nişte profesioniste.
Suntem doar 8 acum.
- Ce, a murit cineva ? - Da.
Nu e mare lucru. Era ca un peşte mort.
Termin povestea mai încolo.
Promit. O termin mai târziu.
Cine e ? Unde te duci ?
Stai !
Tu eşti, nu ?
Ce e ?
Ajutor !
Ce se petrece ?
Ştiu că eşti aici !
- Nici nu ştii cum mă cheamă ! - Nu. Îţi ştiu vocea !
Mai zi ceva ! Te provoc !
Prietenul tău mort a zis la fel !
Nu le lăsa să plece !
Nu le lăsaţi să plece ! Idioţilor !
Să nu plece !
- Să mergem ! - Ticăloşilor, opriţi-le !
Veniţi înapoi !
Asta e. Doamnelor, nu mai avem mâncare pentru voi !
În fiecare zi fără mâncare, unul din bărbaţi moare !
Noi adunăm de acum înainte !
Ai ratat !
E mort !
Ce se întâmplă ? Unde sunteţi ?
- Eşti bine ? - Du-te după mâncare.
Mi-au zis că a fost omorât cineva.
Eu l-am omorât.
Acum va fi război. Se vor răzbuna.
Să ne baricadăm uşile. Folosim paturile, ca ei.
Cum spui tu. Aduc mâncarea.
La naiba !
- Baricadează ! - Ai rezolvat uşa ?
- Două paturi ! - Şi ce...
dacă trimitem femeile de două ori pe lună ? Suntem hrăniţi !
Sus ! Baricadaţi !
Sugerez să aflăm cine le-a ucis liderul...
şi să facem pace cu ei.
- Nu ştim ce... - În schimbul mâncării !
Au un depozit ! E stare de război.
- Şi noi l-am început. - Exact.
Şi sugerez să aflăm cine le-a omorât liderul şi să le oferim...
Uite ce e !
Dacă nu ne dau mâncare, să o luăm singuri !
- De acord ! - Să mergem !
Are dreptate.
Cine vrea să meargă, să ridice mâna.
E cel mai ridicol lucru pe care l-am sugerat vreodată.
Mai curând: cine nu vrea să lupte...
dispăreţi acum şi nu va şti nimeni că aţi fost aici.
Cei rămaşi, adunaţi-vă să facem un plan.
Aici.
Câţi suntem ?
- Unu. - Doi.
- Trei. - 12.
Văd 12.
- Ce ? - Ea vede ?
Nu-mi atinge patul !
- Ce faci ? - Ce ?
- Am auzit ceva. - E cineva aici !
- Cine e ? - Am auzit pe cineva !
Am un scaun. Dacă vine cineva...
Să mergem ! Ţineţi-vă de cel din faţă.
Staţi în grup !
Tot înainte.
Ce...
Dacă ne întoarcem ! Nu ne putem întoarce.
Să ne mişcăm !
- Ce-i asta ? - Fum.
Foc !
Nu împinge !
Foc !
E în regulă ! Staţi acolo !
Vin să vă scot.
Sus.
Atenţie !
- Sunt aici. Ţine-te de el. - Ne vor împuşca.
Gărzi !
Vezi ce se întâmplă ?
Gărzi !
Suntem liberi !
E gol. Intră.
- Urcă. - Suntem într-un magazin.
Rămâneţi împreună. Să nu mai pierdem pe cineva.
Urcă. În regulă. Mă duc să caut mâncare.
- Vin cu tine. - Nu, mă descurc mai bine singură.
Staţi aici şi aveţi grijă. Asta faceţi mai bine.
Ieşi ! Locul e ocupat !
Mai sunt şi alte grupuri. Nu plecaţi de aici.
Ştiu că poţi.
Dar cum aduci mâncarea înapoi ?
E ceva ? Curge apa ?
Caut sticle.
- E şi curent electric. - Nu.
Sunt semne vizibile ?
Ce se întâmplă ?
Mi-e tare dor de tine.
Uite un supermarket. Intru.
- Bine. - Urcă.
Rămân aici. Îmi cunosc locul.
Dă-te de pe locul meu !
Vin înapoi ! Te omor ! Nu te apropia de locul meu !
Dă-mi-o, hoţule ! Hoţule, dă-mi-o înapoi !
Eşti pe lângă locul meu !
Du-te !
Ce ai aici ?
Ce mănânci ?
Miroase a carne !
- Nu ! - Stop !
Dă-i drumul !
Eu sunt !
Bine.
Eşti bine ?
Da, bine.
- Trebuie să mă opresc. - Stop. Stop.
Scări.
- Eşti în siguranţă. - Mulţumesc.
Mă întorc să iau hainele înainte să uit unde sunt.
Mănâncă ceva.
Vreau să zic...
oamenii ţipau...
Dumnezeu se ascunde...
am greşit şi El ne pedepseşte.
Nu asta e. Nu aşa face El.
Ce ni se întâmplă nouă îmi aminteşte de patimile Sfântului Paul.
Paul omorî creştini, îi persecută...
Dar Dumnezeu l-a convertit.
Şi nu doar l-a convertit, ci l-a şi orbit.
Asta ni se întâmplă nouă.
Aici !
Sunt aici !
Ia o haină.
- Am haina. - Mulţumesc.
E îngrozitor.
- Cine ar face asta ? - Cineva care a orbit.
Şi atunci a înnebunit. Cum el nu vedea...
nici statuia nu trebuia să vadă.
- Nu cred, omuleţule. - Nu cred că se poate...
ca un orb să picteze aşa ceva.
- Ba se poate. - Sau poate un preot...
care a văzut ce s-a întâmplat şi şi-a pierdut credinţa.
Serios, toţi oamenii ăştia mă fac să mă gândesc ce noroc avem...
cu un lider cu viziune.
Aşa că depinde de tine ce vom face.
Rămânem aici în noaptea asta, dormim puţin.
Şi mâine putem merge la noi acasă.
E aproape de aici şi e mare...
aşa că pot primi pe toată lumea.
Unde eşti, câine ? Tot aici ?
Nu. Nu te du după câine. Te duce la un hidrant.
E prea mândru să fie câine utilitar.
27. 54.
Păr negru. Ochi căprui.
Nu vreau să ştiu cum arăţi.
Dar cum să ne cunoaştem ?
Ştiu acea parte din tine care n-are nume.
Şi asta suntem, nu ?
Când te-ai dus după mâncare, am vorbit cu un tip...
care era parte dintr-un grup ce se mişca unit...
încercând să găsească mâncare şi adăpost.
În fiecare noapte dormeau în altă parte.
L-am întrebat de ce nu doarme acasă.
Şi a zis că nu mai ştie unde e.
- Am pierdut-o. - Pot să o ia...
dacă găsesc drumul spre cămăruţa mea.
Cred că e bine. Am ajuns.
Am ajuns. Arată bine. Intră.
Nu-mi vine să cred.
E interesant.
Atenţie. Doar pentru că uşa era încuiată...
nu înseamnă că nu e nimeni.
E cineva aici ?
Să ne descălţăm.
E o idee bună. Lăsăm la uşă.
Nu vrem să facem dezordine. Abia am ajuns.
Dacă vreţi să vă dezbrăcaţi...
avem haine curate sus.
- Mulţumesc. - Vorbeşti cu mine ?
Nu, cu toţi. Hainele ne sunt la fel de murdare ca pantofii.
Aici ? Cu toţii ?
Doar ea vede !
Dacă te simţi mai bine, se întunecă.
Bine. Dacă insişti.
Sigur ai văzut mai rău decât corpul ăsta bătrân.
Vreau să vă simţiţi ca acasă fiindcă asta e şi casa voastră acum.
Mulţumesc amândurora. Suntem flataţi că ne oferi casa ta.
E plăcerea noastră.
Dă-ne afară când te saturi.
Sau când devin o povară.
Spune-mi şi dispar ca măgarul în ceaţă.
- Nu eşti elefant. - Dar nici bărbat.
- Eşti foarte bărbat, iubire. - Eu...
Nu ştiu.
Nu m-am mai văzut demult. Probabil arăt aiurea.
Nu. Murdară şi lucioasă. Dar nu aiurea. Deloc.
- Şi eu ? - Eşti frumoasă.
Da. Nu ca tine.
- Nu m-ai văzut niciodată. - Dar în vise eşti frumoasă.
Cum de nu mi-ai apărut în vise, dar ştiu că eşti frumoasă ?
De asta orbirea e darul pentru cei urâţi.
- Doar nu vorbeşti serios. - Nu...
dar cred că eram mai frumoasă înainte !
Eram mai frumoşi înainte.
Îi e cuiva frig ?
- Ce bine e ! - Mă simt minunat !
Alo ?
Eu sunt.
- Ţi-am adus apă caldă. - Mulţumesc.
- O să torn, da ? - Bine.
- E bine ? - E bine.
Sper să-i găsim părinţii băiatului.
Tu ce speri ?
Nimic nu e mai ridicol decât dorinţele unui bătrân.
Spune-mi. Vreau să ştiu.
N-ai înţelege.
- Ce e cu tonul ăsta ? - Ce ton ?
Ăsta.
Ce sper, este să putem convieţui împreună.
- Aşa cum suntem. - Orbi ?
Pentru mine a fost perfect.
- Vreau să trăim împreună. - Cu mine sau cu toţi ?
Nu mă pune să zic.
Vreau să ştiu.
Suntem singuri ?
Ascultă cineva ?
Bine.
Vreau să trăiesc cu tine.
Îmi amintesc revelionul ăla.
Era frig, dar nu mă deranja.
La capătul ăsta al mesei avem fasole şi morcovi.
În centru avem măsline într-un bol şi nişte biscuiţi pe farfurie.
Şi la capătul mesei avem anşoa.
Anşoa !
Nu avem o sticlă specială pentru oaspeţii noştri ?
Nu e nimic mai bun ca apa. Apă curată.
Să toastăm. Pentru familie.
- Pentru familia umană. - Şi pentru câine !
Şi pentru câine !
- Noroc ! - Noroc !
Mai bună ca orice şampanie.
Te văd.
Când te ating aşa, te văd.
Aşa frumoasă.
Atât trebuie să-mi amintesc.
- Spune-mi, merge ? - Să vedem. Ia altul.
Mai ia.
Inspiraţie oarbă.
E cafea, dacă vrea cineva.
- Vreau şi eu, te rog. - Şi eu.
Trebuie să mă trezesc.
Dragă ?
Cred că trebuie să ne adunăm şi să discutăm ce facem.
N-a mai rămas multă mâncare şi mi-e frică pentru siguranţă.
- Bine. - Îţi torn eu.
E cald.
Tu eşti.
Tu eşti ! Doamne ! Toţi sunt aici.
Bună.
- Ce ? - Te văd !
- Ce tot spui ? - Te pot vedea !
- Ce ? - Da.
- Ce tot zici ? - Totul e frumos !
Pot...
- Ce ? - Doamne !
- Cum adică, vezi ? - Te văd.
Mi-a revenit vederea !
- Ce e ? - Vino încoace.
- Văd ! - Cum ?
- Văd ! - Minţi.
- Ce ? - Serios ?
- Ţi-a revenit vederea ? - Da !
Glumeşti !
- Ochii tăi ! - Îmi pare bine de cunoştinţă.
- Doamne ! - Poate vedea !
- Nu-mi vine să cred ! - Vede !
- Credeam că glumeşte ! - Nu.
- Fraţilor ! - Ce înseamnă asta ?
Văd feţele tuturor !
- Doamne ! - Ştiu. Nu-mi vine să cred !
Vă văd. Vă iubesc ! Sunteţi aşa frumoşi !
Atunci...
acelaşi gând nerostit i-a lovit pe toţi:
"El a orbit primul. Poate vom vedea, pe rând, cu toţii."
Deci sărbătoarea n-a fost complet lipsită de egoism.
Următoarele zile, săptămâni...
vor fi pline de un nesomn anticipativ.
Vor vedea iarăşi.
Acum chiar vor vedea.
Dar cine va fi aşa fricos...
să se agaţe de pătura orbirii ?
Cine ar fi aşa prost să se teamă...
că nu va mai avea intimitate ?
Şi ce va fi cu această femeie...
acum ciudat de tăcută,
care a purtat o asemenea greutate.
Şi acum e dintr-o dată liberă ?
Îşi imagina deja vocile oraşului strigând:
"Văd !"
"Orbesc", s-a gândit ea.
Traducerea şi adaptarea: devilschoice
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro
OpenSubtitles.org require your login in BSPlayer CTRL+P > Subtitles > Online Subtitles