DESPĂRŢIREA
Chiar de la început a fost bine.
La început a fost foarte bine.
Când a început relaţia noastră, când am început să ne vedem,
când am început să ieşim împreună, numai noi doi, era bine...
Aşa e mereu.
Nu e mereu aşa ?
Nu-i aşa ?
Dumnezeule, ce energie aveam !
- Ce bine ne distram ! - Ce fericiţi eram !
- Uneori nu făceam nimic. - Făceam de toate.
De fapt, nu conta ce făceam.
- Puteam să facem orice. - Era atât de bine !
Era ca un drog. În fiecare zi. Indiferent ce-aş fi făcut.
Lumea era frumoasă. Totul avea un rost.
Tot ce nu avusese un sens înainte, dintr-o dată...
Parcă m-aş fi născut din nou.
Ca şi cum murisem şi nu-mi spusese nimeni,
dar mă născusem din nou.
Speranţă...
Cred că asta era.
Încredere reciprocă.
Ne recăpătasem încrederea în toate.
Îmi plăcea chiar şi cum arătam. Nu mă mai urcam pe cântar.
M-am lăsat de fumat. Eu !
Nu mă mai pedepseam.
Aveam o părere foarte bună despre mine.
Simţeam că pot face orice.
Eram atât de entuziasmată, încât tremuram.
De câte ori ştiam că o să-l văd, mă străbătea un fior... electric.
Lumea spunea: "Ce se întâmplă ? Arăţi grozav. Ce-ai făcut ?"
- Eram pe creasta valului. - Eram puternică.
Eram relaxat. Ca un porc în noroi.
Dintr-o dată, totul se lega.
Totul se lămurea.
Se topise toată frica, toată anxietatea.
Uneori nici nu ştii că te doare decât atunci când îţi trece durerea.
Apoi mai era sentimentul de uşurare.
Bucuria.
- De cum l-am văzut... - Am pus ochii pe ea...
- Am ştiut... - Imediat...
- Că el era acela. - Că ea era aceea.
Când totul începe atât de bine, nu te poţi aştepta decât la ceva rău.
- De ce eşti atât de dificilă ? - Pentru că vreau să ştiu.
- Prostii ! - Vreau să ştiu ce facem.
Ce facem ? Tu vrei să pleci. Du-te !
Nu plec !
- Du-te ! - Ar trebui să stăm de vorbă.
Asta facem.
- Nu e adevărat. Nu stăm de vorbă ! - Bine.
O să stăm de vorbă. Vorbeşte !
Hai !
- Îmi faci silă. - Mulţumesc foarte mult.
Dacă mănânc, îmi vine să vomit, dacă nu mănânc, mă apucă migrena.
Dacă dorm, am coşmaruri. Dacă nu dorm, sunt deprimată.
Nu pot să mă mişc.
Stau înţepenită pe un scaun, mă gândesc la fiecare cuvânt spus
şi asta îmi provoacă o silă şi mai mare.
- Asta numeşti tu discuţie ? - Îmi dau toată silinţa !
Mă aşteaptă 57 de legume, să le fac poze, de dimineaţă.
- Şi eu muncesc. - Sigur..."Parlez-vous français ?"
- Să fii profesor e o meserie grea. - Sigur.
- Până aici ! Mâine mă duc la curs. - La ora de aerobic ?
Nu. La cursul "Flaubert şi exploatarea casnică a femeilor".
Sau la cursul "Cei cu penis trebuie neapărat să fie dobitoci ?"
D-zeule, ăsta e perfect. Cred că o să-l absolvi cu brio.
Aşa e !
Gura !
Puteţi să întoarceţi şi să mă lăsaţi de unde m-aţi luat ?
De îndată ce ne mişcăm din aglomeraţia asta afurisită.
- Îmi pare rău. - Şi mie îmi pare rău.
- N-am vrut. - Nici eu.
Dar, uneori...
Cred că n-ar trebui să ne mai vedem.
Cât a trecut ? Doi ani ?
Doi ani şi jumătate !
Ce rost are ?
Ce-am făcut în doi ani şi jumătate ?
Nu mai ştiu.
Nu ştiu ce să fac. Înţelegi ?
Încearcă ! Trebuie să încercăm.
Trebuie să facem un efort, cât de mic.
Dacă se întâmplă ceva, mă laşi baltă ? Ce naiba e asta ?
Nici eu nu vreau să te mai văd, dar tot ne întâlnim.
Cine spune că ne dorim lucrurile la care visăm ?
Ne dorim ceea ce ar trebui.
Ne dorim ce ne spun cărţile şi filmele să ne dorim.
Eu asta mi-am dorit. Să fiu fericit.
Fericire ! O prostie de genul ăsta !
Se pare că nu ne-a ieşit.
S-a terminat doar visul ăsta, nu şi viaţa noastră.
E sfârşitul unui vis.
Te trezeşti de dimineaţă şi vezi că visul s-a terminat.
Ce contează ?
Eu sunt încă aici, şi tu. Amândoi suntem aici.
Bine ?
Da.
Poate ar trebui...
Poate ar trebui să nu ne mai vedem.
Asta am spus şi eu.
Nu vrea s-o mai suni. Dacă ar vrea să staţi de vorbă, ar suna ea.
Ce-o să-i spun ? Bună ! Nu e rău...
Bună ! Eu sunt.
Bună, Monica ! Sunt eu, Steve.
Bună ! Mă mai ştii ?
Doamne...
Fă-o odată !
Eram pe-aici şi am vrut să trec pe la tine,
dar m-am gândit că ar fi bine să te sun mai întâi,
să văd dacă eşti acasă, dacă nu te deranjez şi dacă nu eşti cu cineva.
Voiam să văd dacă eşti singură.
Nu ştiu...
Am ieşit mult în oraş în ultima vreme.
Nu. De fapt...
Nu şi în ultimul timp. Am mult de lucru.
Ies în oraş, lucrez...
Am ieşit mult în oraş în ultima vreme şi am avut de lucru.
M-am văzut cu multe femei.
Monica !
Iar e perioada aceea a anului.
Fotografiez boabe de fasole Lima.
Sunt minunate.
De ce nu mă suni tu, fir-ar să fie ?
Bună ! Vrei să ieşim în oraş ?
Nu ştiu. Am putea să mergem la un restaurant,
să vedem un film, să mâncăm ceva... Nu ştiu. Să ieşim.
În oraş, ştii ?
Mi-ar plăcea să te văd.
Da... Ar fi plăcut să ne vedem. Nu crezi ?
Nu-i aşa ?
Da ?
Da.
Nu ştiu. Vreau doar să te văd.
Nu !
Vreau doar să te văd.
Nu, dar...
Ştiu că n-ar trebui să ne vedem. Ştiu ce am discutat.
Bine, dar...
Nu te oblig !
Cum aş putea să te oblig ? Vreau doar să spun...
Vreau să spun că...
Am mai spus-o !
Da ?
Bine.
Dumnezeule ! Bine ! Îmi pare rău că te-am sunat.
Nu-ţi mai face probleme !
Nu.
Nu, nu e important.
Ţi-am spus !
Ţi-am spus de ce te-am sunat. N-o să-ţi mai spun încă o dată.
Nu e nimic important. Întoarce-te la ce făceai mai devreme. E în ordine.
Bine.
Pa !
Te-am sunat pentru că voiam să te văd !
Nu te mişca !
Te rog, nu te mişca !
Rămâi acolo !
- Piciorul tău ! - Poftim ?
- Piciorul ! - Care picior ?
- Ăsta. - Nu-l simt. Unde e ?
Aici.
- Ăla e piciorul meu ? - Da.
Doamne ! Trupul meu ! Ce mi-ai făcut ?
Drogurile.
N-am luat niciun fel de droguri, nu-i aşa ?
Nu.
Am băut mult ?
N-am băut nimic.
La cină ?
N-am mai fost la cină.
- Parcă trebuia să mergem la cină. - N-am mai ajuns.
Mă simt aşa, numai pentru că am făcut sex ?
- Cred că eram foarte excitaţi. - Da, aşa cred.
Uimitor, nu-i aşa ?
Totul se duce de râpă în relaţia noastră,
numai sexul devine tot mai plăcut.
Nu vreau să discut despre asta. Bine ?
La început, a fost de-a dreptul îngrozitor.
La sex mă refer. Îţi aminteşti ce rău era ?
Nu.
Eram doi amatori. Credeam că niciodată n-o să învăţăm.
Mă rog... Vreau să fac o remarcă.
Cu cât se deteriorează mai mult relaţia noastră,
cu atât ne regulăm mai cu plăcere !
Scumpule !
Unde vrei să mâncăm ?
Poftim ?
Credeam că mergem la cină.
- Acum ? - Da, acum.
- Nu e prea târziu. - Nu ?
- Nu e vorba că e târziu, dar... - Mi-e o foame de mor. Ţie nu ?
Ba da, aş mânca ceva. Nu ştiu ce să zic...
Şi atunci ? Care e problema ?
Când m-ai sunat, spuneai că vrei să mergem la cină.
Asta era înainte.
- Înainte de ce ? - Înainte de asta.
Da.
Dar, oricum, am fi ajuns în pat.
Acum am rezolvat problema asta. Va fi mai bine.
O să fim mai puţin stresaţi astă-seară.
De ce spui asemenea vorbe ?
- Ce vorbe ? - "O să fim mai puţin stresaţi".
Ce înseamnă asta ?
Nu ştiu.
Credeam că o să fii în culmea fericirii că mă vezi.
Aşa e.
Şi atunci ?
Şi atunci, ce ?
- Poate asta înseamnă ceva. - Dă-mi castronul, te rog !
Mersi.
Poate ar trebui să ne vedem din nou.
Credeam că ne-am despărţit.
Tu ce părere ai ?
Ştiu doar că n-ar trebui să vorbim de asta ca de un drum la dentist.
- Am spus că a fost bine. - Da, şi te-ai obişnuit cu ideea.
N-am vrut să spun asta, ştii bine.
- De ce ai lăsat impresia asta ? - De-aia.
Poftim ?
Când ieşeam împreună la cină,
era mai bine dacă făceam sex, înainte.
Pentru mine era mai bine.
De ce ?
Nu ştiu. Mă simţeam întotdeauna mai bine.
În pat ?
Nu. La cină sau oriunde am fi mers după aceea.
Nu pricep.
Nu e ceva important.
Trebuie să mă laşi pe mine să cumpăr vinul.
N-am lăsat aici vreo şase sticle de Napa ? Alea cu dop cu filet ?
Ce ai făcut cu ele ?
N-am pus bine întrebarea. Sper că i-au făcut plăcere.
În cinstea ta, scumpa mea !
Aşadar, oriunde am fi mers, te gândeai mereu dacă vom face sex mai târziu ?
Nu mă gândeam numai la asta. Nu sunt nimfomană.
N-avea nicio legătură cu sexul. Nu voiam neapărat să mă culc cu tine.
Îmi făceam griji doar pentru...
Pentru ce ?
Nu ştiu. Pentru noi, cred.
Pentru cum te simţeai tu. Asta îmi provoca o nelinişte.
Dacă făceam dragoste,
totul era în ordine.
Credeam că asta însemna că mă iubeşti, atâta tot.
După aceea, puteam să mă relaxez, puteam să fiu eu însămi.
Ne simţeam bine, pentru că ne potriveam,
nu pentru că eram disperaţi sau excitaţi.
Mi se părea că exista un motiv pentru care eram împreună.
N-am ştiut că asta simţeai.
Probabil că nu.
Ai pus morcovi în paste ?
Monica !
- Doamne sfinte ! Ce faci ? - Vrei sau nu să mergem la cină ?
Nu e vina mea că nu ştii să găteşti.
Ştiu deja că eşti un ticălos fără inimă.
Fără inimă ? Ieşi dracului de-aici !
Dacă nu-ţi place cum gătesc, de ce dracu' te tot întorci aici ?
Vreau să nu mă mai suni,
să nu-mi mai scrii şi să nu mai suni şi să-mi închizi telefonul !
Crezi că nu ştiu că eşti tu ? Cum poţi să faci o asemenea prostie ?
Nu te mai apropia de mine !
- Eşti asupritor. M-ai abuzat psihic ! - Eu ?!
Doamne ! Incredibil ! Te-am abuzat psihic...
- Nu te mai apropia de mine. - Tu m-ai abuzat psihic.
Nu ne înţelegem. Dispari din viaţa mea !
Să nu te mai apropii de mine !
- Bagă-ţi bine asta în cap, Steve ! - Plec ! La revedere !
Lasă-mă-n pace ! Dispari din viaţa mea !
Bună ! Eşti surprins ?
Eşti surprins ? Şi eu. Mă mir de mine.
Steve, mi-e dor de tine.
Sincer.
Şase săptămâni e mult. Fără sex. Adică şase...
Telefonul meu, Darren ! Ce-ai spus ?
Mi-e dor de tine.
Acum eşti mulţumit ?
Nu trebuie să faci asta.
Nu trebuie s-o spui numai pentru că am spus-o eu.
Într-adevăr ?
Mă bucur.
De-aia.
Nu-mi place deloc când nu ne întâlnim.
Dar mă simt mai bine, dacă vorbim la telefon.
Ne împăcăm mai bine la telefon. Ai observat ? Chiar aşa !
Suntem mai drăguţi unul cu altul.
Dacă am vorbi la telefon şi unul dintre noi ar fi plecat din oraş,
ar fi şi mai bine.
Dacă ai fi chiar acum în Australia, te-aş cere în căsătorie.
Încetează ! Nu fi vulgar !
Termină !
Steve ?
M-am gândit...
Mai demult, exista un motiv pentru care oamenii rămâneau împreună.
Stabilitatea, sentimentul de siguranţă, copiii...
Dar eu n-am nevoie de tine pentru toate astea.
Aş putea să am parte de ele, dacă mi le-aş dori.
Dacă nu există niciun motiv real pentru care doi oameni să fie împreună
înseamnă că îi leagă ceva iraţional, ceva fantastic.
Fericirea, buna înţelegere, iubirea,
înţelegerea
şi apropierea sufletească.
Doamne, n-ai putea cere asta nici măcar unui sfânt !
Te uiţi la cel cu care ai avut o asemenea relaţie şi îţi spui:
"La ce naiba o fi bun ?"
Nu-mi place să trăiesc fără tine.
Nu-mi place deloc.
Nu e bine.
Nu putem să facem ceva ?
Nu mai suport.
Pur şi simplu, nu pot.
Te rog !
Steve, ce faci ?
- Nimic. - Ce ?
- Dormi acolo ! - Te simţi bine ?
Da.
N-am nimic.
Dormi !
- De ce nu aprinzi lumina ? - Nu-mi trebuie lumină.
- O să-ţi rupi gâtul. - Văd foarte bine.
- Ce faci ? - Îmi caut pantofii.
Eşti îmbrăcat.
- Nu sunt nicăieri. - Eşti îmbrăcat complet.
Cred că i-am lăsat în camera cealaltă.
- Unde te duci ? - Trebuie să plec.
- Unde ? - Acasă.
De ce ?
E târziu.
- Vino ! Hai să ne culcăm la loc ! - Te-am trezit. Îmi pare rău.
- M-ai trezit ? - Da.
Ce voiai să faci ? Să pleci, pur şi simplu ?
Da.
- Ce se întâmplă ? - Nimic.
- Nimic ? - Nimic.
- Ce s-a întâmplat ? - Nimic.
De ce pleci ?
- Trebuie să mă trezesc devreme. - În afară de asta.
N-am alt motiv. Trebuie să mă trezesc devreme.
Toţi trebuie să ne trezim, Steve. Şi eu, şi tu...
Întreaga lume trebuie să se trezească.
Asta e altă problemă. O s-o discutăm altădată.
- Simt că înnebunesc. - Asta e altceva.
Credeam că e o obişnuita ta criză existenţială.
Să simţi că înnebuneşti e altceva.
O să te sun mâine.
De data asta ce mai e ?
- Ce-am făcut ? Am făcut ceva ? - Nu. De ce crezi asta ?
Pentru că mereu fac câte ceva.
Nu, n-ai făcut nimic.
Nu mă supăr, crede-mă. Nici măcar nu mai suntem împreună.
N-are nicio importanţă. Dar, te rog, tocmai de aceea,
nu dispărea în toiul nopţii, ca un hoţ,
de parcă ţi-ai dat brusc seama că nu te afli în locul potrivit,
de parcă ai fi făcut o greşeală gravă
şi trebuie să fugi până nu apare poliţia,
ca să nu-mi fac griji că te-am dezamăgit sau că te-am jignit
sau că am salivat pe tine în miez de noapte !
Măcar o dată, vreau să fac sex şi apoi să mă odihnesc cum trebuie.
Ce spui ? De dragul vremurilor apuse.
Hai să ne culcăm ! O să ne trezim amândoi de dimineaţă.
O să-ţi fac o cafea, o să citim ziarul...
Nu m-ai dezamăgit niciodată.
Nu ?
Nu.
Aşa mă gândeam şi eu.
Nu...
Mi-era teamă.
M-am trezit,
am adormit la loc, apoi n-am mai putut să închid ochii...
- Am simţit că trebuie să plec. - De ce ?
Nu pentru că nu era bine.
Dar, stând aici cu tine,
am simţit că toate se îndepărtează, dispar...
Eu, fiecare zi din viaţa mea, tot ce fac şi ceea ce sunt.
Le pierdeam pe toate, fiind aici.
Mă trezeam şi mă gândeam: "S-a zis cu toate. S-a zis cu mine."
Trebuie să mă întorc şi să văd dacă mai există ceva din ele,
să văd dacă mai exist, eu însumi.
Aici nu mai ştiu cine sunt.
Mă pierd.
E chiar atât de rău ?
Nu e vorba de ceva rău sau bun, dar problema asta mă obsedează.
- Totul se schimbă. - Aşa se întâmplă, Steve.
- Când iubeşti ? - Da.
Şi dacă nu durează ?
Trebuie să mă agăţ de ce mi-a mai rămas, în afară de asta.
Pentru că dragostea noastră nu va dura şi e tot ce am pe lumea asta.
Dacă nu durează, cine o să mai fiu ?
De ce te temi acum ?
Mă tem că n-o să mai iubesc pe nimeni atât de mult cum te iubesc pe tine.
Nu pot să rămân.
Trebuie să plec.
O să fie bine.
Îmi căutam cămaşa. Dacă o vezi, mi-o trimiţi acasă ? Sau poate vin s-o iau.
La naiba !
Ce mai faci ?
Foarte bine. Chiar extraordinar.
A fost ciudat să te văd după atâta timp.
În restaurantul ăla.
- Căutam un loc unde să mâncăm. - Şi noi.
Şi... Nu ştiu. Ne-am oprit acolo.
Da... M-am întors şi te-am văzut.
- Era drăguţă. - Poftim ?
Cum o cheamă ? Muffy !
- Nu. Era o prietenă. - Părea foarte drăguţă.
E ceva serios ?
Într-un fel.
- Nu e treaba mea. Eram curioasă. - Ne mai vedem câteodată.
Mai sunt şi alte femei.
M-am distrat în ultimul timp.
Oricum, mi-a părut bine că te-am văzut.
Eu, cu el ?
Nu. Nu e ceva serios.
Nu ştiu.
- Poftim ? - Merge des la sala de sport.
Se vede, nu-i aşa ?
De vreo trei ori pe săptămână şi la aerobic, între timp.
Ia vitamine.
Glumeşti ? Tipul are o valiză separată, numai pentru ele.
Minerale, amino-acizi, antioxidanţi, de toate !
Când am început să ne întâlnim, credeam că se droghează.
Tot timpul arunca în gură câte o pastilă. Credeam că e drogat.
Mi-am dat seama că erau tărâţe.
Ai auzit bine. Tărâţe. N-are niciun locşor pe trup,
care să nu fie îngrijit de cineva, măcar o dată pe zi.
Are un program foarte strict.
Chiar dacă ar vrea să lucreze, n-ar avea timp.
- Serios ? - Are bani.
Se duce în Elveţia să verifice nişte clădiri şi să-şi primenească sângele.
După aceea, se duce la doctor,
care îi face injecţii cu vitamina C.
Dumnezeule ! Am fost şi eu acolo cu el, odată.
Îşi pune o perfuzie, apoi începe să cânte la pian,
şi să vorbească despre Kant, Dostoievski şi... Van Bankin.
- Alo ! - Nu zău !
E ciudat. Face de toate: manichiură, pedichiură, clisme profunde...
Ştii ce înseamnă asta ?
Nu vrei să ştii.
Ai luat foc. Eşti atât de fierbinte !
N-ar trebui să-ţi spun toate astea. Nu e drept.
Îl plac. Sincer !
Văd ce face. Se luptă. Luptă din greu cu viaţa.
Îmbătrâneşte, dar luptă.
Când suntem împreună, numai noi doi,
nu renunţă. Iubeşte viaţa !
Vrea să trăiască. Se luptă pentru ea.
E egoist, necinstit... Cred că mă minte.
Nu e foarte deştept. E simpatic.
Dar iubeşte viaţa.
În ziua de azi, e uimitor cât de molipsitor e să fii cu un asemenea om
care iubeşte viaţa atât de mult !
Da !
Nu e uimitor ?
E uimitor !
- Steve ? - Mai vreau !
Steve ?
Steve !
Vreau să mă însor.
- Poftim ? - Vreau să mă însor.
Chiar vreau.
- Vreau să mă însor. - Dacă vrei, asta e.
Vreau.
- Când ? - Imediat.
- Serios ? - Da, până nu mă răzgândesc.
Cred că aşa e bine. M-am gândit mult şi cred că asta îmi doresc.
Tu ce zici ?
- Ea ce spune ? - Cine ?
Nu ştiu. Încă nu i-am spus.
- Îţi spun ţie acum. - Mulţumesc.
Cu tine vreau să mă însor.
La tine mă refer.
- Vrei să te însori cu mine ? - Da.
- Vrei să ne căsătorim ? - Da.
- Noi doi ? - Da.
Relaţia mea cu ea n-o să ţină. Sunt sigur.
Acum merge, dar n-o să meargă mereu.
- Doamne ! - Poate trebuie să te întreb din nou.
- Vrei să te căsătoreşti cu mine ? - Da.
Nu ! Uite ce e ! Mă străduiesc din răsputeri.
Am tot încercat, jur pe Dumnezeu !
Mă descurc. Mai bine ca înainte. Sunt răbdător, nu mai sunt nebun...
Văd lucrurile aşa cum sunt.
Ea e aşa cum e, nu cine cred eu că e sau cine aş vrea să fie.
Nu ne certăm, nu ne contrazicem... Suntem sinceri.
Cred că ne spunem adevărul. Aşa se pare.
Ne împărtăşim toate grijile. E foarte uşor să trăieşti aşa.
Dar e atât de plictisitor !
- Vreau să iau nişte aer. - Să ştii că nu mă vait !
Dacă aşa trebuie să fie, asta e. Înţeleg asta.
Nu ne-am înţeles. Multe suişuri şi coborâşuri...
aşa că de ce n-ar ţine o relaţie plicticoasă ?
Poate că ăsta e secretul.
Dar, oricât ar fi de plicticoasă, avem aceeaşi direcţie.
Câteva cuvinte, câteva mişcări prost înţelese, şi...
Luna de miere s-a terminat !
Te desparţi de celălalt, găseşti pe altcineva şi o iei de la capăt.
Eu nu pot face asta.
Am făcut-o cu tine, dar n-o pot face cu altcineva.
Să pierd atâta timp, ca să ajung cu ea acolo unde eram deja, cu tine ?
Apoi mi-am dat seama.
Nu putem să ne dăm bătuţi. Între noi e ceva.
Recunosc că e o relaţie falită, dar e a noastră.
Dar nu aşa trebuie să se termine. De aici trebuie să pornim.
Doi ani şi jumătate din viaţa noastră ! E o investiţie.
Nu poate să se aleagă praful de toată durerea noastră.
Acum am ajuns aici şi nu avem nimic.
Nimic nu merge.
Suntem terminaţi definitiv.
Am pierdut tot ce aveam.
N-avem nicio speranţă, nicio şansă.
Asta e. Cred că ar trebui să ne căsătorim.
Sunt liberă joi. Vrei să ne căsătorim atunci ?
- Nu face asta ! - Ce ?
Nu glumi !
Monica !
Nu mi-e uşor.
Crezi că mie mi-e uşor ? E ceva important.
Oamenii îşi trăiesc viaţa.
Au şi probleme, dar noi ne prostim ca adolescenţii.
"Mă iubeşte sau nu mă iubeşte ? Eu o iubesc ?" Cui îi pasă ?
Vreau să se termine odată ! Vreau să nu mă mai gândesc la asta.
Să ne căsătorim şi să nu mai pierdem timp, să facem ceva cu viaţa noastră !
- E şi ăsta un punct de vedere. - Singurul.
- Cum rămâne cu divorţul ? Lumea... - Fără divorţ.
Nu se pune problema divorţului. Exclus !
Atunci, ar trebui să ne căsătorim în Iran.
Foarte bine.
O să-mi petrec restul vieţii purtând văl.
Numai afară din casă. Înăuntru poţi să ţi-l scoţi.
E bine în Iran. Asta e soluţia. Acolo, măcar, lucrurile astea înseamnă ceva.
Eu cred că bărbaţii îşi fac de cap şi în Iran.
Nu-şi fac de cap. Se pedepseşte cu moartea...
- Serios ? - Dacă te prosteşti, îţi taie scula.
Nu râde !
Mă înnebuneşti când râzi.
Doamne, eşti atât de frumoasă !
Mi-e dor de tine. Am încercat să ne despărţim, dar nu merge.
Mărită-te cu mine ! Te rog !
- Ştii ceva ? - Ce ?
Ca să fiu sinceră, nu sună rău.
Nu !
Ar fi bine să facem asta. Aşa ar trebui să fie.
- Doar că... - Niciun "doar că" !
- Ştiu că am dreptate. - Bine. Să spunem că o vom face !
O să fim legaţi unul de altul...
- Până când moartea ne va despărţi. - Categoric.
- Ce-o să fie, dacă... - N-o să fie nimic.
- Dacă se întâmplă să... - N-o să se întâmple.
- Nu mă asculţi. - De ce-aş face-o ?
Ştiu că am dreptate. Şi, când am dreptate, chiar am !
Nu mai vorbi
şi spune "da" !
Da.
Da !
Bună ! Mă numesc Monica, iar el e iubitul meu Steve.
O să ne căsătorim în curând
şi îi întrebăm pe oameni ce putem să facem, ca să rămânem împreună.
Ce vă leagă ?
- Sinceritatea. - Prietenia.
- Dragostea. - Încrederea.
Sexul.
- Ai un trup... - Sexul.
Ce trebuie neapărat să faci într-o căsnicie ?
Să-ţi iubeşti partenerul.
Să te potriveşti sexual cu el.
Nu există o reţetă. Nu merge aşa.
E o instituţie destul de riscantă.
Însuşi cuvântul "dragoste" e un mit.
De aceea vă întrebăm pe voi. E prea derutant.
Secretul unei căsnicii fericite e răbdarea şi înţelegerea.
Dacă vreţi să ne gândim şi altfel...
Ce credeţi că ar rupe imediat o relaţie ?
- Lipsa de comunicare. - Gelozia.
- Minciuna. - Eşti căsătorit ?
- Nu încă. - Te-ai bărbierit vreodată ?
Un singur om nu poate să-ţi dăruiască toate lucrurile de care ai nevoie.
- De cât timp sunteţi logodiţi ? - De doi ani.
- Eu nu vreau să aştept atâta. - Două spirite se întâlnesc.
Chiar dacă, la început, eşti îndrăgostit lulea,
nu înseamnă că totul va fi bine.
Dragostea creşte, relaţia se dezvoltă...
Asta spun şi eu.
Soţia mea m-a lăsat pentru unul dintre prietenii mei cei mai buni
pe care nu putea să-l sufere.
Îi stârnea repulsie şi, într-o bună zi, a devenit dragostea vieţii ei.
Vrem să ne căsătorim şi să facem copii. Crezi că e o idee bună ?
De ce ?
- Crezi că trebuie să-i dau papucii ? - Aruncă-l la gunoi !
- Să mă arunce la gunoi ? - Să-l arunc la gunoi ?
Einstein.
Teoria relativităţii.
O înţelegi ?
Bineînţeles că nu. Nimeni n-a înţeles-o,
mai ales la începutul secolului. Era ceva înspăimântător.
Lumea nu putea să înţeleagă
decât că s-a zis cu liniile şi unghiurile drepte, cu timpul absolut.
Mişcarea era curbă.
- Ce înseamnă asta ? - Nu ştiu.
S-a întâmplat ceva cu lumea şi nimeni n-a înţeles ce anume.
Era ceva derutant şi lumea a început să tragă concluzii pripite.
Nu mai există noţiuni absolute.
Nici timpul, nici spaţiul, nici binele sau răul...
Sunt lucrurile în care credem, pe care le percepem.
Credeam că înţelegem toate aceste lucruri, dar poate că nu e aşa.
Poate că sunt relative. Mă urmăreşti ?
- Îmi dai pagina cu imobiliare ? - Einstein simţea că înnebuneşte.
Nu asta voia să spună, dar asta a înţeles lumea.
Azi te muţi la mine.
Ai impresia că există liber arbitru, că iei hotărâri şi poţi face multe.
Marx spunea că astea sunt doar probleme de comportament.
Un comportament superficial.
În spatele acestui comportament sunt modele care ne determină destinul.
Acum vine partea cea mai tare.
Noi nu-l putem controla.
Nu contează ce facem. N-are importanţă pentru mersul istoriei.
Vrei să închiriem o casă pe plajă, vara asta ?
- Ne putem permite ? - Nu.
După nuntă, dacă nu plecăm în luna de miere...
Nu plecăm în luna de miere ?
Ai ceva în plan azi ?
În timp ce toată lumea bâjbâie, cine crezi că apare ? Sigmund Freud.
De parcă nu era şi-aşa foarte rău ! Dintr-o dată, toţi suntem reprimaţi.
Colac peste pupăză, mai suntem şi vinovaţi.
De câte ori facem ceva, motivaţia noastră e greşită.
Şi nu suntem răspunzători pentru ce facem cu adevărat.
- Nu crezi că bagatelizezi problema ? - Ba sigur că da !
Pentru că nici eu nu înţeleg. N-avem cum să înţelegem.
Nu ne-au făcut să înţelegem nimic, în afară de faptul că,
înainte să apară tipii ăştia, înţelegeam cât de cât lumea.
Acum n-o mai facem, pentru că au dovedit fără tăgadă
că nu înţelegem lumea.
- Vrei să mă ajuţi ? - Scumpule, golesc frigiderul.
Omul secolului 20 !
Îndoiala !
- Acum la ce te referi ? - La tine, la mine, la toată lumea !
Scrie chiar acolo, la pagina culturală şi de divertisment.
De aceea nu mai suntem siguri de nimic.
De aceea ne simţim alienaţi. De aceea suntem în derivă.
De aceea nu ne mai putem asuma un angajament.
De aceea oamenii mint, fură şi înşeală şi nu cred o clipă că greşesc.
Nimic nu mai înseamnă ceva pentru noi.
Înţelegi ?
Nu vrei să te căsătoreşti cu mine ?
Nu. Altceva spuneam.
Eu aşa am crezut.
Eşti gata ? Să mergem !
Conduci tu.
- Crezi că ar trebui să avem copii ? - Poftim ?
Ar trebui să facem copii, dacă ne căsătorim ?
Cum adică, "dacă" ?
- Îl iei pe acest bărbat... - O iei pe această femeie...
- La bine şi la rău... - La timp de boală sau de sănătate...
şi fiind pe deplin conştient că nu ştim ce facem.
şi că poate schimbăm sentimentul de nefericire interioară permanentă
cu o remodelare a realităţii...
ca să trăim fără sentimentul vinei şi al responsabilităţii personale...
asumându-ne tot ce nu derivă de aici...
- Ca să ne iubim... - Să ne cinstim...
- şi să ascultăm... - S-o ascult ?
Nu avem puterea să schimbăm destinul în niciun fel.
Aşa că nu contează cu adevărat ceea ce facem...
Cu certitudinea atotcuprinzătoare şi finală că lumea nu e ce pare...
Că nu putem măsura timpul sau spaţiul...
- Ce e drept şi ce nu... - Binele sau răul.
Sau valoarea oricărui obiect,
cu excepţia dolarului, yenului şi a mărcii germane...
Până când moartea, divorţul sau fuga ne vor despărţi.
Da.
Alo ! Am spus "da" !
Da.
Da !
Da, da, da !
- Da, ce ? - O iei de soţie pe această femeie ?
Spune "da" !
Monica ?
Da, Steve.
- Nu e un vis. - Nu, Steve. Nu e un vis.
Acum spune "da", ca să putem să plecăm dracului de-aici.
Bine.
O să-mi fie dor de tine.
Îmi pare rău că pleci.
- Te iubesc. - Ţi-am dat cheile ?
Da.
Am lăsat un număr unde pot fi găsită, până fac rost de o casă.
Ce mai e ?
Nu ştiu.
Mama o să trimită înapoi cadourile de nuntă.
Indiferent de cheltuieli, o să le împărţim. Restaurantul, mâncarea...
- Da, sigur. O s-o sun. - În locul tău, n-aş face asta.
De ce ?
Bine. Sun-o ! Dar să nu te miri, dacă nu e foarte drăguţă cu tine.
Crede că e vina ta.
- De ce ? - Pentru că asta i-am spus eu.
Sigur !
- N-am putut să-i spun adevărul. - De ce ?
Pentru că nu cunosc adevărul.
E dezamăgită ?
Puţin spus. Îşi număra deja nepoţii.
Îmi pare rău.
- Nu mai tot spune asta, te rog ! - Dar chiar îmi pare rău.
Şi mie. Îmi pare rău că te-am cunoscut.
Îmi pare rău că exişti. Am o lungă listă de păreri de rău, Steve.
N-o să ţi le spun acum, pentru că niciuna nu e importantă,
cu excepţia unei singure mari greşeli:
am renunţat la apartamentul meu, ca să locuim împreună.
Pentru asta chiar îmi pare foarte rău.
- Ai putea să rămâi aici. - Sigur...
- Vorbesc serios. - Sigur aş putea. Dar tu unde ai sta ?
Aici. Ce naiba ! Suntem oameni în toată firea.
Nu e adevărat. Eşti nebun ? Ţi se pare că te porţi ca un adult ?
Acum nici nu pot să te văd în ochi. Înţelegi ?
Ţi-am spus doar că am fost derutat.
M-am speriat.
Mă uitam la oamenii ăia şi mă gândeam cine sunt şi ce e atât de important !
Înainte de asta, credeam că o să facem un chef mare, că o să dansăm cu toţii,
apoi o să ne ducem acasă, o să luăm o aspirină, o să ne culcăm, şi gata !
- "Până când moartea ne va despărţi." - Exact.
- A fost ideea ta, Steve. - Ştiu.
Ştiu, dar s-a întâmplat ceva. Cred că orezul a fost de vină.
Nici măcar n-am ajuns la partea cu orezul.
Şi nici la partea în care mi se cântă Marşul Nupţial.
I-am văzut împărţind orezul în biserică.
O porcărie cu care lumea aruncă în noi, pentru că ne căsătorim.
Biserica poartă ghinion. Ce-am căutat acolo ?
Şi toate Cadillac-urile alea. Când ai mers ultima dată cu aşa ceva ?
- Eu nici măcar nu conduc. - Tare-aş vrea să nu-mi explici nimic.
- O să fie şi mai rău. - Nimic nu mi se părea firesc.
Parcă aş fi fost pe altă planetă.
Smochinguri, orez şi biserici. Ce legătură au astea cu noi ?
E o ceremonie. Doar un simbol. Nu trebuie să analizezi nimic.
Doar participi la ea.
Măcar, în anii '60, exista o alternativă.
Oamenii se puteau cununa pe o pajişte. Am fi fost doar noi, Dumnezeu,
şi doi martori drogaţi. Ei măcar aveau asta. Noi ce avem ?
Bine. Poate că ai dreptate.
Poate ar fi trebuit să facem nunta la bancă,
ajutaţi de un procesor de texte şi de doi avocaţi.
Trebuia s-o facem în Central Park pe patine cu rotile !
Trebuia să facem multe, dar n-am făcut nimic !
N-am făcut-o !
N-am făcut-o, nu-i aşa ?
Nu.
N-am făcut-o.
Exact.
Gata ! Asta e !
Ajunge ! Am terminat.
O să-mi iau restul lucrurilor sâmbătă.
Nu pleca !
O să te sun devreme. Eşti aici sâmbătă ?
- Te rog, nu pleca ! - O să fii aici sau nu ?
Nu pleca aşa !
- Cum ? - Aşa.
Te rog, nu începe din nou !
- Să-ţi duc valiza... - Nu mă atinge !
- Hai ! - Nu te atinge de perna mea !
- Stai jos, să vorbim ! - Nu vreau să vorbesc.
Atunci, nu vorbi ! Dar stai jos !
- Nu vreau să stau jos. - Atunci, nu sta ! Rămâi aici !
- Stai aici o clipă ! - N-am timp. Trebuie să plec.
- De ce eşti atât de dificilă ? - Eu ?
- Dă-mi un minut să mă gândesc ! - Ca să ce ?
Acordă-mi un minut !
Povestea asta durează de ani întregi. Crezi că se schimbă într-un minut ?
Îţi cer numai un minut !
- Crezi că se întâmplă o minune ? - Doamne. Vezi ce vreau să spun ?
- Crezi că, într-un singur minut... - Niciodată nu-mi acorzi o şansă !
- Eu nu-ţi acord nicio şansă ? - Vezi totul numai din perspectiva ta.
Am cumpărat afurisita aia de rochie, am trimis invitaţii, am ales meniul !
Unu şi cu un fac doi, doi şi cu doi fac patru.
Tot eu nu-ţi acord nicio şansă ?
Lucrurile nu merg întotdeauna cum te-ai aştepta. Ce mare lucru ?
Am crezut în tine.
Te-am crezut.
Ăsta e lucrul important.
Există vreo regulă pentru toate astea ?
Sunt nebună că am putut să cred în tine.
Totul trebuie să fie cum vrei tu ? Astea sunt copilării !
Nu ştii ce spui ! Eşti prost şi orb !
- Nu sunt prost. - Ascultă-mă !
- Ascultă-mă tu ! - De ce trebuie mereu să te ascult ?
- Stau în preajma ta, ca o idioată ! - Şi e vina mea ? Ştii ceva ?
- M-am săturat de tine. - Pleacă din viaţa mea !
Ticălosule ! leşi din viaţa mea !
- Şi eu m-am săturat de tine ! - Să nu te mai văd !
Vrei să ştii adevărul ?
Nici n-o să-mi duci dorul ! N-o să ştii că am plecat !
Nimic !
Asta însemn eu pentru tine ? Nimic ?
- Pentru mine nu însemni nimic. - Nimic ?
- Exact. - Bine !
Îţi acord un minut.
Bună ! Mi-a lăsat Monica numărul ăsta. E acolo ?
Ce e ?
Bună ! Eu sunt.
Monica !
Bună ! Nu sunt acasă. Ştii ce trebuie să faci.
Monica ? Ştiu că... La dracu' !
Oh, nu fumezi...
Eu am fumat şi mai fumez. Îmi aprind ţigara, da ?
Contul 133. Vreau două sandvişuri Parmigiana,
o pizza mare pepperoni
şi patru plăcinte cu brânză.
Monica... Sunt Steve.
Cred că sunt gravid şi copilul e al tău.
Ar trebui să mă suni.
Te rog !
Vorbeşte cu mine !
Monica ? Mi-e atât de dor de tine !
Hai, te rog, vorbeşte cu mine !
Monica...
Ştiu că te gândeşti la mine. Eu mă gândesc la tine tot timpul.
În fiecare zi. În fiecare moment.
Îmi pare rău că te-am rănit.
N-am vrut s-o fac. Trebuie să te văd.
Te rog ! Trebuie să te văd.
Trebuie să te ating.
A fost greu.
N-a fost uşor.
- Mă întâlneam cu oameni... - Care îmi povesteau despre el.
- Îmi spuneau ce face... - Ce mai punea la cale...
Nu voiam să ştiu nimic. Adică voiam, dar nu de la ei.
Nu voiam să aud nimic, mai ales dacă era o veste bună.
Era greu să nu întreb de ea, chiar dacă nu voiam să aud nimic.
Dar asta s-a schimbat.
După o vreme, totul a încetat. Cred că s-a mutat.
Probabil că şi-a găsit, în sfârşit, o casă.
Cred că nu m-ar mai fi sunat, chiar dacă ar fi ştiut unde sunt.
N-aş mai fi sunat-o, în cele din urmă.
Unul dintre noi trebuia să ia o măsură concretă.
Cred că a trebuit să ne despărţim cu adevărat.
Lumea nu mi-a mai spus nimic despre el.
Eu n-am mai întrebat nimic.
Dar am continuat să mă gândesc la el.
Tot mă gândeam la ea, cel puţin o dată pe zi.
- Faci ceva... - Te duci undeva...
- Vezi pe cineva... - Sau auzi ceva...
Mă tot gândeam: "Dacă ar putea să treacă o zi,
fără să-mi amintesc de numele ăsta..."
Asta s-a întâmplat după multe luni.
Asta s-a întâmplat după un an.
Apoi, începi să te gândeşti...
- "Ar trebui să-l sun..." - M-am gândit s-o sun.
- Să vedem ce mai face... - Să aflu ce mai face...
Să-i spun "Bună"...
- Dar n-am sunat-o. - N-am făcut asta.
N-am înţeles niciodată ce era cu noi.
N-am avut niciodată mari probleme.
Nicio neînţelegere evidentă între noi.
Nici azi nu ştiu de ce ne-am despărţit.
Nu ştiu de ce n-a mers.
- Am fost foarte proşti. - Cred că ne iubeam.
Ne iubeam cu adevărat.
- Asta n-a fost de-ajuns. - Ne-a îngreunat situaţia şi mai mult.
Ne-a fost şi mai greu să ne despărţim.
Ai o experienţă în care emoţiile sunt atât de puternice, atât de benefice,
dar atât de dăunătoare, în fond, încât nu le poţi da uitării.
Mereu crezi că mâine va fi aşa cum era la început.
Amintirile îţi revin tot mai puternic
şi asta îţi înrăutăţeşte viaţa.
Cred că ne-a venit de hac iubirea aia afurisită. Ea a stricat totul.
Într-o zi mi-am dat seama
că nu mă mai gândisem la el de săptămâni întregi.
Nu ştiu ce făceam. Nu făceam nimic.
Orice-aş fi făcut, nu mă gândeam deloc la el.
- Monica ! - Bună, George !
Nu ştiu când s-a întâmplat asta, dar era o zi ca oricare alta.
- Pur şi simplu, mi-am dat seama. - M-am luminat.
Am înţeles.
Am ştiut că totul s-a sfârşit.
Într-un fel, mi-am dat seama
că totul se terminase.
Se terminase.
Pe aici, vă rog. O să vă conduc la recepţie.
Nu m-am gândit că eşti tu.
- Pe cuvânt ! - Dar cine credeai că e ?
Nu m-am gândit la nimeni, dar nici la tine.
- Arăţi extraordinar. - Mulţumesc.
Doamne !
- Nu trebuie să exagerezi. - Nu exagerez.
Sunt adorabile.
Fetiţele mele sunt adorabile. Steve, uită-te la ele !
Ea e Monica. Eu îi spun Moniquita.
Iar ea e Elizabeth. Am două.
Elizabeth e mai mare.
Oricum, voiam să le vezi.
- Cu ce se ocupă soţul tău ? - Lucrează în domeniul electronicii.
- Niciun Renoir ? Niciun Gauguin ? - Nu. E electronist. Într-un fel...
Face teste de temperatură pentru componente de calculator.
El a inventat tehnica.
E un sistem de testare a pieselor, ca să afli ce temperatură suportă.
Bravo !
Ştiu, dar câştigă bine.
Dar tu ce mai faci ?
Eu ? Bine.
- Mai lucrezi ? - Da.
Am renunţat pentru un an, ca să stau cu fetiţele.
Mi-am reluat orele
şi mi-am dat masteratul în literatură franceză...
Secolul 20.
- Chestii importante... - Da.
E grozav !
- Tu ce mai faci ? - Bine. Foarte bine.
- Cum merge studioul ? - Ne-am mutat în sfârşit.
Bine.
Michael m-a convins. Stăm în centru, ca barosanii.
- Excelent ! - Mulţumesc.
- Ce faci la Santa Barbara ? - Un film, "Anghinarea".
Aici suntem foarte aproape de Castroville.
- Nu mai fac multe fotografii. - Asta e foarte bine.
Facem filme educative, documentare,
dar am făcut nişte fotografii, de curând.
Sunt foarte drăguţe. Vrei să le vezi ?
- Mi-ar plăcea tare mult. - E un organism crescut organic...
Domnule judecător...
- Dumnezeule ! - Da, asta am spus şi eu.
Uită-te la el !
- E un "el" ? - Nu. E o fată.
- E încă bebeluş. - Are şase luni.
- Nu mi-ai spus nimic. - Nu.
- Nici tu nu mi-ai spus nimic. - E foarte frumoasă.
- Ţi se pare ? - Nu pot să cred că ai făcut-o tu !
Nu e greu. Am avut ani mulţi de practică.
- Unii dintre ei cu tine. - E greu.
Dar e ciudat. După ce-i faci, te întrebi: "De ce am aşteptat atât ?"
Ajunge !
E dezgustător.
Nu le mai arăt nimănui. Lumea zâmbeşte, dar nu le place deloc.
- Se poartă frumos cu tine ? - Fetiţa ?
Soţia ta.
Da.
- Ce întrebare stupidă ! - Nu e deloc stupidă.
Da, se poartă frumos cu mine.
Aşa făceam odată. Îi întrebam pe oameni dacă erau fericiţi.
N-o mai fac, pentru că e o prostie şi nu e treaba mea.
Eşti fericit ?
Da.
- Sunt fericit. - Minunat !
Îmi fac multe griji. Mi se pare că ar fi trebuit să fiu mai deştept.
Cred că am făcut totul pe dos. Ar fi trebuit... Nu ştiu.
Nu ştiu dacă le pot oferi ceea ce le trebuie.
Uneori mi se pare că nici măcar nu ştiu ce le trebuie.
Dar nu e nimic, pentru că îmi place să îmi dau silinţa.
Uneori am impresia că am succes, uneori, că n-am...
Uneori cred că e cel mai bine să nu mă mai gândesc.
Da. Fă-o, şi atât !
Ciudat ! Acum mă simt mai singur.
Asta m-a surprins.
M-a surprins cu adevărat.
Mi se întâmplă atâtea !
Cunosc oameni, muncesc, am şi un copil... Totul e bine.
Dar tot mă simt singur.
O să fie din ce în ce mai greu.
Ascultă...
S-a făcut târziu.
Da, ar fi bine să plec.
Am avion mâine dimineaţă, devreme.
- Pleci mâine ? - Da.
Mi-a făcut plăcere că te-am văzut.
Şi mie.
O să am o mahmureală groaznică.
Acum o să plec.
Bine.
Va continua în 50 de secunde...
Sfârşit ? Poate...
Va continua...
Aveţi vreo poveste fericită sau nefericită despre despărţiri ?
Cea mai urâtă a fost cu tipul dinaintea lui,
care m-a rugat să mă mărit cu el,
apoi m-a părăsit şi a vrut să-i fac o vizită.
L-am sunat miercuri, să stabilim detaliile, şi mi-a răspuns o femeie.
Era miezul nopţii. Tipa a încercat să-l trezească.
Era beat mort şi nu se trezea, m-a sunat a doua zi şi mi-a spus:
"Scumpo, îmi pare rău. "I-am zis: "Tu m-ai cerut de soţie."
"Ce făceai cu altă femeie, în toiul nopţii, după ce m-ai cerut de soţie ?"
Mi-a răspuns: "Draga mea, încă nu suntem căsătoriţi."
Cea mai urâtă despărţire pe care am trăit-o a durat doi ani.
M-am mutat în celălalt colţ al ţării, la 5.000 km depărtare.
M-a urmărit până acolo şi, când a plecat, ne-am împăcat,
dar, până să ajungă la New York, ne-am despărţit din nou.
Lăsase o fată gravidă.
- Mereu e vina mea. - Să-mi întind aripile şi să zbor.
Aşa face mereu.
Chiar şi atunci, tot voia să se mai vadă cu mine.
Urma să se însoare cu ea, dar spunea că între noi totul va fi la fel,
că vom fi tot împreună, pentru că aşa ne e sortit.
Draga mea, am greşit !
Eu şi iubita mea ne trimiteam e-mail-uri.
Era un soi de corespondenţă romantică, pentru că învăţam la şcoli diferite.
Într-o noapte, am ajuns acasă,
iar ea îmi scrisese pe e-mail că se desparte de mine.
Spunea că o făcuse, pentru că tocmai cunoscuse pe altcineva, tot pe e-mail.
By: XRAiN