ÎMBRĂŢIŞĂRI FRÂNTE
Traducerea şi adaptarea: danatom
Cum te cheamă?
Harry Caine.
Înainte mă chema Mateo şi eram regizor de film.
De când eram mic m-a încântat ideea
de a fi şi altcineva în afară de mine însumi.
Să trăiesc o singură viaţă nu îmi era suficient.
Aşa că mi-am inventat un pseudonim.
Harry Caine.
Un aventurier pe care destinul l-a transformat într-un scriitor.
Aşa am semnat toate scenariile şi povestirile pe care le-am scris.
Ani de zile,
Mateo Blanco şi Harry Caine au fost una şi aceeaşi persoană.
Eu.
Dar a existat un moment
în care nu am mai putut fi decât Harry Caine.
M-am transformat în pseudonimul meu.
Un scriitor făcut de el însuşi, pentru el însuşi.
Exista un singur amănunt pe care nu îl prevăzusem.
Harry Caine era un scriitor orb.
A murit Ernesto Martel!
Cine?
Ernesto Martel. O cunosc pe nepoata lui.
Deci a murit.
- Da. L-ai cunoscut? - Nu.
Ce te interesează?
Politica,
economia, cultura...
Tu mă interesezi.
Cum arăţi?
Vrei să te descrii?
Ce vrei să ştii?
Ce dimensiuni ai, de exemplu.
90-68-90.
Ce culoare au ochii tăi?
Verde. Iar vara bat spre albastru.
Şi părul? Cum eşti îmbrăcată?
Sunt blondă. Am părul lung şi drept.
Port o bluză mov,
nişte blugi strâmţi...
- Strâmţi? - Da, strâmţi.
- Şi pantofi cu toc. - Înalt?
Foarte înalt.
Să verific.
Păr blond,
lung...
Acum ochii...
Ochi verzi, vara bat în albastru...
Şi pielea...
Ce piele minunată!
Şi buzele...
cărnoase.
- Pot să merg la baie? - Da, desigur.
La capătul holului.
Scuză-mă, credeam că eşti singur.
- Pot să intru sau o mai faci o dată? - Nu, intră. Am terminat.
M-a ajutat să trec strada şi am rugat-o să-mi citească ziarul.
Desigur.
Totul e vraişte aici.
- Ce cauţi? - Tricoul.
Poftim. Tricoul.
- Mulţumesc. - Altceva?
- Şosetele? - Da, mulţumesc.
- Poftim. - Mulţumesc.
Bună.
Harry, eu plec.
- Mersi că m-ai călcat. - Cu plăcere.
- Mă calci pe picior. - Scuză-mă!
Scuze.
- Mi-a făcut plăcere. - Şi mie.
- Mulţumesc mult. - N-ai pentru ce.
Trebuie să plec.
Sper să ne mai întâlnim.
Da.
Harry, nu poţi să aduci acasă pe oricine te ajută să treci strada.
Într-o zi o să păţeşti ceva.
Am păţit deja tot ce trebuia să păţesc.
Acum nu-mi rămâne decât să mă bucur de viaţă.
Diego mi-a spus că ieri ai terminat scenariul.
Vreau să mai adaug un epilog.
Azi trebuia să duc versiunea definitivă producătoarei şi regizoarei.
Lasă, o s-o duci mâine.
A murit Ernesto Martel.
Cred că era foarte bolnav.
Nu am mai vorbit demult despre el.
Aşa este.
- Bună. - Arăţi groaznic.
- Am venit în fugă. - Azi e luni.
Nu trebuia să fugi, Diego. Nu ne grăbim.
Eu da. Mi-am dat cuvântul.
Îl vei avea diseară, nu-ţi face griji. O să schimbăm finalul.
- Acum? - Da.
Gândeşte-te la următorul scenariu.
Ceva fantastic sau de groază, pentru puştime.
Asta se vinde cel mai bine.
Nu ştiu dacă o să pot.
Mă gândeam să scriu ceva despre fiul lui Arthur Miller.
- Scriitorul care s-a căsătorit cu Marilyn? - Da.
A apărut în "Vanity Fair", iar eu am citit în "El Pais".
După Marilyn s-a căsătorit cu fotografa Inge Morat
şi au avut un fiu.
Băiatul s-a născut cu sindromul Dawn şi Arthur Miller l-a ţinut ascuns.
Nu l-a menţionat în memoriile lui
şi niciodată nu a vrut să-l vadă.
În ciuda rugăminţilor soţiei lui, nu a vrut să-l vadă niciodată.
Ce îngrozitor!
Dar într-o zi s-au întâlnit întâmplator.
Arthur Miller ţinea o conferinţă în apărarea unui retardat mintal
care fusese condamnat la moarte
după ce îl obligaseră să îşi recunoască vina.
În public era şi fiul lui cu sindromul Dawn.
După conferinţă, fiul a urcat pe scenă şi şi-a îmbrăţişat tatăl.
Arthur Miller nu ştia cum să scape din strânsoarea acelui individ.
Apoi necunoscutul i-a dat drumul şi i-a spus
"Sunt fiul tău, Daniel, şi sunt foarte mândru de tine, tată."
Nu putem scrie despre Arthur Miller fără permisiunea familiei.
Vom schimba numele.
Aici nu e vorba de meschinăria scriitorului,
ci de puterea fiului de a trăi
fără să simtă nicio urmă de ură faţă de tatăl care l-a abandonat.
Subiectul e foarte interesant,
dar, cu ani în urmă, când tu ai reînceput să scrii,
iar eu să-ţi vând scenariile,
ai spus că nu vei scrie niciodată remake-uri, sequel-uri sau biografii.
Îmi amintesc perfect, pentru că m-a surprins chestia cu biografiile.
Dar asta nu va fi o biografie, ci o poveste despre tăria de caracter.
- Şi despre bunătate. - Da, sigur. Mă duc să deschid.
Am adus eu iaurturile, dar mai trebuie detergent
şi nişte sucuri.
Şi nu uita să iei hainele de la curăţat.
- Copii, eu am plecat. - Bine, la revedere.
- Vorbim mai târziu, da? - Bine, Judit.
- Ce mai faci? - Bine. Tu?
- Bine. - Ai adus înregistrările?
Tocmai le-am descărcat de pe net.
Vrei o linie?
Nu, vreau să mai şi dorm.
Acoperă-mă.
Fii şi tu mai discret.
Nu e aproape nimeni.
Adu-mi ceva de băut. Ce vrei tu.
- Tu nu bei nimic? - Nu.
Pentru navigare, folosiţi săgeţile.
Configurarea aplicaţiilor.
Explorare Internet.
Necrolog.
Omul de afaceri chilian Ernesto Martel a decedat ieri la Madrid.
Martel a fost unul dintre cei mai influenţi oameni de afaceri ai anilor '90.
Ermar Capital, imperiul pe care l-a creat în anii '80,
a finanţat proiecte importante în ţări din America Latină.
A fost căsătorit de două ori şi a avut doi fii.
În ultimii ani s-a retras din viaţa publică,
după ce a fost implicat în scandalul "Apresto",
fiind acuzat de fraudă şi evaziune fiscală.
În anul 2002 a fost condamnat la trei ani de închisoare...
Tocmai am vorbit cu ministrul transporturilor.
Lucrurile s-au pus deja în mişcare.
Vom construi metroul din Caracas. Desigur, e vorba de mulţi bani.
Păi, cel puţin cinci ani.
Caut o firmă serioasă şi m-am gândit la voi.
Sigur. Totul se va face prin intermediul meu.
Mi-a spus-o chiar preşedintele.
Te sun mai târziu, da?
Spuneţi, domnule Martel.
Lena, vrei să vii în biroul meu?
- Vreau să-ţi dictez o scrisoare. - Da, vin imediat.
- Bună, Lena. - Bună dimineaţa.
Scrisoarea este pentru ministrul industriei.
"Dragă Antonio, am plăcerea să..."
Îmi cer scuze.
- Te simţi bine? - Da.
"Am plăcerea să te informez că foarte curând
- "voi primi o delegaţie din Venezuela..." - Mă scuzaţi.
De ce nu îmi spui ce ai? Sunt sigur că te pot ajuta.
Tata e foarte bolnav.
Astăzi iese din spital şi aş vrea să mă duc să-l iau.
Desigur. Ce are?
- Cancer la stomac. Cu metastaze. - Dumnezeule...
- Îmi pare rău. - Mulţumesc.
- Unde e tata? - E înăuntru, aşteaptă.
Nu pot să cred că nu te-au lăsat să intri. Te-au dat afară, ca pe un câine.
Doctorul nu trebuia să îl opereze săptămâna asta?
Aşa trebuia.
Dar azi dimineaţă ne-a spus că îl externează.
I-am cerut explicaţii.
A spus că e iulie şi pleacă în vacanţă.
În vacanţă?
L-am întrebat "Îl aruncaţi în stradă?"
şi mi-a răspuns "Nu, doamnă, îl trimit acasă."
Am spus "Ce să fac cu el acasă?"
şi mi-a spus că e problema mea, fiindcă el pleacă în vacanţă.
"E pe moarte", i-am spus.
"Atunci o să moară liniştit în casa lui", mi-a răspuns.
Nu se poate să-l chinuiască 20 de zile cu analizele şi apoi să facă asta.
Fetelor, aţi uitat de mine?
- Nu spune asta, tată! - Nimeni nu a uitat de tine.
Draga mea...
- Hai să mergem, încetişor. - Ce bine că am ieşit, nu?
Să pun bagajele înăuntru.
O să stai foarte comod.
- Mai târziu îţi aduc pastilele. - Da.
Încearcă să dormi.
Mamă, eu plec. Am multe de făcut.
Poţi să mă suni la orice oră. Mâine dimineaţă vin să-l văd.
Pa, mamă.
Ai grijă de tine.
Madame Mylene? Bună ziua, sunt Severine.
Severine! Cât timp a trecut! Îmi pare bine să te aud.
- Am nevoie de bani. - Când?
Imediat. Sunt liberă în weekend. În timpul săptămânii sunt ocupată.
Să văd ce pot face pentru tine, scumpo.
Pot să te sun diseară dacă găsesc ceva?
Desigur. Aştept.
- Da. - Severine?
Cine e?
Sun din partea lui madame Mylene.
Aţi greşit, domnule. Aici nu e nicio Severine.
Cred că am greşit numărul. Mă scuzaţi.
- Telefonul, doamnă. - Mulţumesc, Alex.
- Alo? Te-a sunat? - Cine?
Clientul, cine altcineva?
- Cum ai îndrăznit să-i dai numărul meu? - Nu am putut să-l refuz.
Nu se procedează aşa! Ai înnebunit?
Ştie totul despre tine.
Şi nu i-am spus eu, a aflat singur.
Ştie că ai fost actriţă
şi că uneori ai "prestat" pentru mine.
Acum câteva luni m-a pus să-i promit că, dacă mă suni, o să-l anunţ.
Nu l-am putut refuza, e cel mai bun client al meu.
- Da? - Magdalena, fata mea!
- Mamă, cum se simte tata? - Foarte rău.
A avut o noapte îngrozitoare.
A vomitat încontinuu, cu sânge, de parcă îl ardea pe dinăuntru.
- Nu ştiu ce să fac! - Vin imediat.
- Da? - Domnule Martel, sunt Lena.
- Bună dimineaţa. - Mă scuzaţi că vă deranjez.
Tu nu mă deranjezi niciodată.
V-am sunat pentru că tata e pe moarte.
Trebuie internat urgent şi nu ştiu unde.
Ieri l-au externat de la Manzanares şi nu ştim ce să facem.
Nu-ţi face griji. O să-l ducem la o clinică particulară.
Mă ocup eu de tot.
Staţi liniştită, doctorul Blasco e cel mai bun chirurg din Europa.
Cum se simte pacientul?
Starea lui nu e deloc bună. Cred că ştiţi asta.
Puteţi să îl salvaţi? Eu sunt Ernesto Martel.
Vom face tot posibilul, dar nu îl putem opera acum.
Dar mâine?
Mâine, poate. Îl hrănim pe cale artificială
şi va trebuie să-i facem o transfuzie de sânge.
Faceţi tot posibilul ca să-l salvaţi.
Fără îndoială. E de datoria mea.
Vă voi ţine la curent.
- Pot să mai rămân, domnule doctor? - Desigur. Puteţi sta cu el cât doriţi.
- Mulţumesc mult. - La revedere.
Nu ştiu cum să vă mulţumesc.
Vă stau oricând la dispoziţie, doamnă.
- Mamă, vrei să rămân cu tine? - Nu, draga mea, ai făcut deja destul.
Să-ţi aduc de mâncare?
Nu, lasă, o să-mi cumpăr un sendviş.
Te sun mai târziu.
- Cine e? - Sunt Raza X.
Raza X? Nimeni nu se numeşte aşa.
E o poreclă. Pe vremuri consumam mult ecstasy.
Ce doreşti?
Vreau să scriem împreună un scenariu şi apoi eu să regizez filmul.
Eşti regizor?
Am făcut un documentar foarte bun, acum 14 ani.
Acesta ar fi primul meu film artistic.
Sun-o pe Judit Garcia, impresara mea, şi explică-i totul.
Dacă e de acord, stabiliţi o întâlnire. Acum vreau să-mi fac un duş.
- O să stai acolo toată ziua? - Nu mi-aţi dat numărul de telefon.
Află-l singur. E o producătoare foarte cunoscută.
- Plec. - Da, du-te.
- Da? - Harry, eu sunt.
- Bună, Judit. - M-a sunat un tânăr regizor.
Se numeşte Raza X. Vrea să scrieţi împreună un scenariu.
- Ştii despre ce e vorba? - Da.
Vrea să vă întâlniţi diseară,
sau mâine, dacă poţi.
I-am cerut un avans şi a acceptat.
Eu nu pot să vin, sunt ocupată cu americanii.
Bine, vorbesc cu el şi îţi povestesc după aceea.
Sper să-ţi placă, e tare pricopsit.
- L-ai văzut? - Nu, ştiu asta după voce.
Şi după cecul pe care o să i-l cer după ce închid telefonul.
Ţi-l trimit pe Diego, ca să nu fii singur cu el. Pa.
Alicante sau Barcelona?
- Barcelona. - Regizorul vrea neapărat Barcelona.
Dar eu cred că Alicante e o alegere mai bună.
Bună ziua.
- Aş dori să vorbesc cu dl Harry. - E în biroul lui.
Bună ziua. Eu sunt Raza X.
Ce mai faci? Ia loc.
Te ascult.
Îmi plac mult filmele dvs. Le-am văzut pe toate.
Mulţumesc. Hai să trecem la subiect.
Despre ce vrei să scrii?
Aş vrea să scriu despre un fiu care se răzbună pe tatăl lui.
De ce vrea să se răzbune?
- Pentru că i-a distrus viaţa. - Cum?
Tatăl e un om violent, homofob,
fără scupule şi foarte puternic.
Fiul, în schimb, e un băiat sensibil,
cu veleităţi artistice, dar e complexat şi slab.
Încearcă mereu să-i facă pe plac tatălui.
Deşi e homosexual, a fost căsătorit de două ori, ca şi tatăl lui.
Şi, tot ca el, a divorţat.
Are un fiu, care îl urăşte la fel de mult cât şi-a urât şi el tatăl.
Când tatăl moare, fiul în sfârşit îşi poate reface viaţa.
Aceasta este salvarea lui, revanşa lui.
- Despre asta vreau să scriu. - Nu cred că sunt persoana potrivită.
Ba sunteţi. Mai mult decât credeţi.
- Vă plătesc oricât. - E mult prea personal.
- Puteţi să adaptaţi. - Nu, mulţumesc.
Şi acum, nu vă supăraţi, dar... Diego!
Vă las numărul meu de telefon.
- Vă rog. - În caz că vă răzgândiţi.
- Vă rog! - Lasă-mă!
Sunt sigur că ne vom revedea.
În cazul meu, ar fi un miracol.
- Vă rog, veniţi. - Bine, vin!
La revedere.
Idiotul naibii!
- Crezi că era vorba chiar de el? - S-ar putea.
Deschide primul sertar.
Caută pozele de la filmările din '94. Poate apare în vreuna.
Caută bine.
- Uite-l! - Descrie-mi fotografia.
E cu tine la filmare.
Are părul lung şi drept şi ţine în mână un aparat de filmat.
- Eram aproape sigur. - Cine e?
Fiul lui Ernesto Martel. Ce mai vrea acum?
Pune fotografiile la loc şi încuie sertarul.
Bună, eu sunt. Trebuie să vorbim despre fiul nostru.
Acum nu pot vorbi, Rosana.
L-am prins probând o rochie de-a mea.
Tu eşti de vină. L-ai efeminat ca să mă umileşti pe mine.
Îl trimit la tine. În fond, eşti tatăl lui.
Dacă 19 ani nu am fost un tată bun, mă îndoiesc că voi fi acum.
Trebuie să închid. Şi spune-i lui Ernesto că, dacă vrea să vorbim, să mă sune el.
- Nu fii atât de dur cu ei, Ernesto! - Nişte şantajişti!
- Ajută-mă să-mi pun colierul. - Sigur.
De ce nu-l inviţi pe fiul tău să stea aici câteva zile?
Asta mi-a spus şi mama lui.
Dar nu vreau să ai de-a face cu ei.
Mi-ar ţine companie.
- Lui îi plac filmele sau teatrul? - Cred că da.
Maică-sa mi-a spus că e cam fătălău.
Dacă îl invit, vreau să-mi spui dacă e adevărat.
Şi dacă poate fi adus pe calea cea bună.
Şi eu de unde să ştiu?
- Nu-ţi cer să te culci cu el. - Mulţumesc mult.
Dar voi, fetele frumoase, vă pricepeţi la chestii din astea.
Sună-l, dar nu conta pe mine pentru asta.
E revoltător, Ernesto! Nu-ţi reproşez că m-ai părăsit,
ci că trăieşti cu un bărbat.
Ce vor spune copiii tăi?
Că tatăl lor e homosexual, că are gusturi bune şi mult noroc.
Dacă ţin la mine şi tu nu pui gaz pe foc, vor accepta asta.
Trebuia să-mi spui înainte să ne căsătorim!
Tu erai obsedată de averea tatălui meu.
- Altfel ţi-ai fi dat seama. - Ce vrei să spui?
Trebuie să închid. Nesuferito! Mă sună altcineva.
Sper că nu e cealaltă fostă nevastă.
Sper că nu. Să nu te însori niciodată, frate.
Deocamdată, nu am de gând.
- Da? - Sunt Judit Garcia.
Bună, Judit. Ai primit banii?
Nu îi vreau. Ţi i-am trimis înapoi, Ernesto.
Nu-mi spui Rază? E numele meu de artist.
- De artist? Ce vrei, de fapt? - Să şterg numele tatălui meu.
Şi ce legătură are asta cu Harry?
Voiam să-l văd mai demult.
Şi e adevărat că vreau să fac un film, iar el să scrie scenariul.
Am găsit şi actorul principal.
Tu nu eşti regizor.
Dacă ai vedea documentarul meu, ţi-ai schimba părerea.
- Ernesto, uită de noi. - Nu-ţi fie teamă de mine.
Eu nu sunt ca tatăl meu.
Lasă-l în pace pe Harry.
Dacă te mai duci la el acasă, te denunţ pentru hărţuire.
N-am niciun chef să plec din Madrid, dar americanii mă plătesc bine
şi avem nevoie de bani.
Du-te liniştită. Nu-ţi face griji pentru mine.
Dă-mi cartea lui Tonino Guerra. Îmi fac griji şi pentru Harry.
Ai grijă de el cât sunt plecată.
Am treabă, mamă. Nu pot să stau toată ziua cu el.
- Sunt doar două săptămâni! - Harry se descurcă perfect şi singur.
Mă îngrijorează fiul lui Ernesto. Vreau să afli dacă vine iar sau sună.
- Şi mă anunţi imediat. - De ce te îngrijorează?
- E nebun. Nu am încredere în el. - De ce?
- E o poveste lungă. - Fă-mi un rezumat.
Diego, te rog, nu e momentul.
Pentru tine, nu e niciodată.
Dacă ţi-e atât de greu să ai puţin grijă de Harry,
îmi dau demisia şi rămân la Madrid. Sau angajez pe cineva.
Nu mă deranjează să stau cu Harry, dar m-am săturat de atâtea secrete.
Când se întoarce mama ta?
Nu am înţeles prea bine. Cred că peste 10 zile.
La ce te uiţi?
- La un afiş pentru donare de sânge. - Vrei să donezi?
Nu. Mă gândeam că Dona e un nume de femeie frumos.
"Dona sangre" ar fi un nume bun pentru un film.
- Da, sună bine. - Ar fi un film cu vampiri.
Aşa e.
Imaginează-ţi că afişul a fost pus de nişte vampiri
care lucrează la centrele de recoltare a sângelui.
Vor să ia sângele donatorilor
şi să-l bea.
Povestea i-ar plăcea mamei tale. Hai să o scriem.
"Dona sangre".
Vampirii sunt ca şi chinezii.
Fac parte din societatea spaniolă, dar nu atrag atenţia.
Şi, tot ca şi chinezii, deţin controlul în multe domenii.
Ochelarii de soare, de exemplu.
Şi barurile de noapte, discotecile...
N-au nevoie de droguri ca să stea treji, aşa că lucrează cel mai bine noaptea.
Şi în domeniul cremelor pentru plajă.
Sunt sensibili la schimbările de climă şi la găurile din stratul de ozon.
Cremele lor pentru protecţie solară sunt cele mai bune.
Foarte bine.
Stratul de cremă trebuie să fie foarte gros, ca o armură, pentru a-i proteja toată ziua.
Aşa ar începe povestea.
Cu o fată foarte frumoasă, complet goală,
care îşi acoperă trupul cu un strat gros de cremă,
înainte de a pleca la centrul de recoltare.
Trupul ei are o paloare catifelată încântătoare.
Începutul e grozav. Ne trebuie o poveste de dragoste.
O poveste de dragoste mixtă. Între o fată-vampir şi un băiat normal.
Ea recoltează sângele pe care vampirii apoi îl beau.
Băiatul vine să doneze. Cei doi se plac imediat.
Când îi înfige acul în venă fata-vampir se excită.
Încep să iasă împreună. Dar ea nu vrea să-l transforme şi pe el în vampir.
Vampirii ăştia nu sunt prozelitişti. Nu muşcă oameni.
- Decât dacă e absolut necesar. - Dar le place să facă sex, nu?
Bineînţeles. Aici va fi o problemă, pentru că trebuie puţin suspans.
Cei doi vor să facă dragoste, dar, când vine clipa, ea şovăie.
De ce?
Se teme că îşi va pierde controlul şi îl va muşca de jugulară.
În pat, îl lasă să-i facă orice.
Normal, pe la spate, tot tacâmul, dar fără să o sărute pe gură.
- Dar pe sâni? - Aici e cel mai riscant.
Când el îi muşcă sfârcurile, ea îşi acoperă faţa cu perna
şi o sfâşie cu dinţii!
Şi când fac sex oral?
Nu, Harry, nu i-o suge. Ar înghiţi-o dintr-o dată.
Şi lui îi convine? Fără sărutări mai merge,
dar e foarte rău dacă nu i-o ia în gură.
Puştiul e foarte îndrăgostit, aşa că trebuie să se resemneze.
Când se vor cunoaşte mai bine ea îşi va pune o botniţă.
Ca să fie în siguranţă amândoi.
Când se excită, ea are un fel de erecţie dentală
şi gura ei se face mare, ca de lupoaică.
Îmi place mult povestea ta.
Tu vei semna scenariul.
Eu îţi voi fi asistent, cum ai fost şi tu mereu pentru mine.
Muzica pe care o pui e al naibii de grozavă.
Şi mi-eşti foarte simpatic. Nu ţi-a spus Alex?
Vreau să fim buni prieteni. Şi să-mi spui totul.
Lasă-mă să-mi văd de treabă.
Trebuie să-mi spui totul, da?
Trebuie să beau ceva.
Scuză-l, a luat GHB.
Nu-mi place să fiu pipăit.
Nu vrei o linie de MDMA?
- Numai o linie. - Una singură.
Mâine am de lucru.
Scriem un scenariu grozav despre vampiri.
Da?
- Vrei nişte GHB? - Am luat nişte MDMA.
- Alex, cred că prietenul tău mă place. - Ce are? Diego!
Diego! Ce ai?
- Ăsta e al tău? - Coca Cola cu GHB.
Idiotule! De ce l-ai pus lângă paharul lui?
- Revino-ţi! - A leşinat.
Adu nişte gheaţă, te rog. Chemaţi o ambulanţă.
- Da? - Diego?
Nu, sunt un prieten. Lui Diego i s-a făcut rău.
Îl ducem la spital.
De ce? Ce-a păţit? Pot să vorbesc cu el?
- Nu, el... - Unde îl duceţi?
- La spitalul Quiron.
La spitalul Quiron.
Haide, urcă. Paco, vine!
- Asta e jacheta lui. - Bine.
- Vreţi să vă ajut? - Da, vă rog.
Trebuie să închid. Intraţi în spital?
- Da. - Vă conduc.
Vă ţin eu de braţ.
- La recepţie? - Da.
- Cum te simţi? - Nu ştiu... şocat.
- Ai vorbit cu mama? - Da.
- I-ai spus despre comă? - Nu! Ai înnebunit?
Oricum, a durat doar şase ore.
Să-i spui că ai leşinat.
Sau ceva de genul ăsta.
Eu i-am spus că ai făcut o indigestie.
- Şi te-a crezut? - Nu ştiu.
Voia să vină imediat încoace, dar am convins-o să rămână acolo.
- Ţi-e somn? - Nu, mi-a trecut.
- Vrei să vorbim? - Nu.
Vrei să vorbesc eu?
Nu ştiu. Dacă ai chef...
Vreau să te distrez puţin.
În tinereţe, înainte să fac filme, eram un foarte bun povestitor.
Atunci nu ai vrea să-mi povesteşti de ce se teme mama de fiul lui Ernesto?
Se teme?
Înainte de a pleca m-a pus să-i promit că voi afla dacă vine iar.
Nu ţi-a explicat de ce?
Ea nu dă niciodată explicaţii.
- E o poveste lungă. - Aşa spune şi Judit.
Voi cum l-aţi cunoscut?
L-am cunoscut acum 14 ani.
Într-un birou pe care îl închiriasem pentru a pregăti ultimul meu film.
După ce am scris şi regizat cinci drame,
în sfârşit făcusem o comedie.
Cel puţin, aşa credeam.
Voiam să schimb genul.
Şi să risc.
Şi chiar aşa a fost.
Adică am riscat.
Mateo...
A venit o fată.
Nu are programare, deci nu eşti obligat să o primeşti.
Cum arată?
- E prea frumoasă ca să fie simpatică. - Serios?
E amanta lui Ernesto Martel, omul de afaceri.
- A venit cu fiul lui. - E actriţă?
Dacă stă de doi ani cu el, trebuie să fie.
Oricum, ieşi să-i saluţi, din politeţe.
Trebuie să te ai bine cu oamenii importanţi.
- Pentru orice eventualitate. - Vin imediat.
FETE ŞI GEAMANTANE
- Bună ziua. Lena. - Eu sunt Mateo.
Eu sunt Ernesto Martel junior.
Îmi pare bine.
Ne scuzaţi că am dat buzna aşa.
Am auzit că ţineţi audiţii pentru următorul dvs film.
- Da. - Aş dori mult să dau o probă.
Dacă vreţi, vin în altă zi.
Dacă tot sunteţi aici, haideţi să citiţi ceva.
Bine.
Proba nu a fost bună. Eram amândoi prea emoţionaţi.
Prima întâlnire mi-a folosit doar ca să aflu
că simpla prezenţă a acelei femei mă tulbura.
Unde ai fost azi dimineaţă?
- Nu ţi-a spus Ernesto? - Nu l-am întrebat.
Am fost la un regizor de film,
ca să dau o probă.
- O probă? De ce? - Ernesto, vreau să muncesc.
De ce nu redecorezi casa?
Trebuie schimbată mobila, covoarele, lămpile...
Nu mă pricep. N-am mai locuit într-o casă atât de mare.
Angajează un decorator.
Oricum, tu va trebui să îi dai indicaţii.
Aşa poţi să înveţi.
Ernesto, eu vreau să fiu actriţă.
Mereu mi-am dorit asta.
Ai mai încercat şi uite unde ai ajuns.
Asta a fost o lovitură sub centură.
Îmi pare rău, dragostea mea, iartă-mă.
Mă duc în dormitor.
Lena, te rog. Nu te supăra, iubito.
În orice caz, stai liniştit. Nu am trecut proba.
Am avut emoţii prea mari.
Telefonul. E domnul Mateo Blanco.
Intră!
A spus că e foarte important.
Da?
Da.
Da, desigur.
Foarte bine. Mulţumesc.
Era regizorul filmului.
A spus că proba nu a fost suficientă. Vrea să mă vadă din nou.
- Şi ce vei face? - Mă duc la el, nu?
Trebuie să fac ceva, Ernesto.
- Mereu am vrut să fiu actriţă. - Şi cu mine cum rămâne?
Sunt Magdalena Rivero.
Vreau să anulez programarea la masaj de mâine.
Voi suna altă dată. Mulţumesc.
- Încă nu mi-au dat rolul. - Ţi-l vor da.
Dacă mi-l vor da, nu se va schimba nimic.
Doar că voi munci şi eu, la fel ca şi tine.
Iar seara fiecare va povesti ce a făcut toată ziua.
- Ce-ar fi să ne căsătorim? - Ce?
Vreau să te măriţi cu mine.
Nu crezi că te-ai căsătorit şi ai divorţat de suficiente ori?
Cu tine ar fi prima dată.
Trăim împreună de doi ani.
Ne e foarte bine aşa, nu crezi?
Se pare că nu.
Ernesto Martel voia să producă filmul. Mama ta nu era de acord.
Aşteptam o subvenţie de la minister.
- Nu vrei să te ajut? - Nu, vreau s-o fac eu.
...şi un contract cu televiziunea.
Dar ar fi durat luni de zile,
iar eu de-abia aşteptam să filmez.
Leită Audrey, nu-i aşa?
- Şi coafura e la fel. - Da, aşa e.
- Ce enervant e tipul ăsta! - Ridică-te şi uită-te în oglindă.
Ţi s-a luminat faţa.
Acum întoarce-te în profil şi zâmbeşte larg, ca un fotomodel.
- Bine. Ca fata aceea? - Da.
Haide. Aşa.
Fă ochii mari şi ţine gura întredeschisă.
Haide. Aşa.
Foarte bine. Încă o dată.
Gura puţin mai deschisă. Aşa.
Minunat. Foarte bine.
Încă o dată.
- Aşa. Foarte bine. - Artă!
- Curată! - Foarte bine.
Acum vreau să încercăm ceva mai îndrăzneţ.
O perucă blond platinat. Ceva foarte pop.
Am înţeles!
Ca Goldie Hawn, dar cu mai mult volum.
- Va fi extraordinară. - Să nu fie ca un caniş!
- Nu? - Nu.
Dacă nu e caniş, nu e Goldie.
Atunci lasă.
Ţi-am spus că nu-i place stilul Goldie.
Ţie îţi place.
El şi-o pune, când se travesteşte.
- Aşadar, blond platinat? - Da.
O să-ţi schimb machiajul.
Dă-te la o parte!
Peruca e falsă. E foarte proastă.
E făcută din fibre sintetice. Dar arată grozav.
- Bine, hai să vedem. - O să fii uimit.
Pune-ţi cerceii ăştia.
Judit, vrei să stai mai la stânga?
- Ai obosit? - Nu.
Nu zâmbi.
Ajunge că e falsă peruca.
Aşa. Minunat.
De la bun început, Judit nu a plăcut-o pe Lena.
Dar eu o plăceam tot mai mult.
Iar eu îi plăceam lui Ernesto junior
şi aveam de gând să profit de asta.
Tatăl lui îi ceruse să facă un documentar despre filmări.
Cât despre Ernesto tatăl,
nu mai cunoscusem un bărbat atât de obsedat de o femeie.
A vrut să producă filmul
pentru că era disperat să nu o piardă pe Lena.
Asta e o porcărie! Nu se înţelege nimic.
Motor!
În toiul unei astfel de panorame emoţionale,
am început să filmăm.
Acum gândeşte-te de câte ori i-ai făcut supă de roşii lui Ivan
şi cât de mult îi plăcea.
Asta te doare foarte mult.
Acum te întorci acasă
după şedinţa foto.
Deschizi uşa şi priveşti spre robotul telefonic.
Bine.
Dacă pâlpâie becul, ar putea fi un mesaj de la Ivan.
"Dacă nu pâlpâie, te aşteaptă o altă zi de disperare,
pentru că de două zile îl tot cauţi.
Sigur, bine.
Ţi-a plăcut scena cu roşiile?
Da, foarte mult. M-a emoţionat.
Şi pe mine. M-a emoţionat mult.
E incredibil că te-ai emoţionat din cauza unor roşii.
Nu din cauza roşiilor,
ci a lucrurilor frumoase pe care mi le-ai spus."
Dumneata crezi că se plac?
Crezi că se plac?
Eu? Nu ştiu. Eu doar le privesc buzele.
"Mostre? Ce părere ai?".
- Taie. - Foarte bine. Verifică.
- Mai am ceva de făcut? - Nu, poţi să pleci.
Pot să mai stau.
Mai bine pleci. Eu o să văd nişte peruci.
- Peruci? Asta îmi place. - Nu, nu îţi place.
Ai filmat ore întregi peruci. Nu e nimic neobişnuit.
- Şi Lena? - Lena?
După ce probează noile peruci are o şedinţă de masaj.
Are contracţii musculare.
N-am prins contracţii musculare. Pot să filmez?
Ernesto, te rog, nu fii insistent. Pleacă.
- Pe mâine. - Pe mâine.
- Edurne... - Da?
Vreau să vorbesc puţin cu Lena. Să nu ne deranjeze nimeni.
Fii liniştit, am eu grijă. Voi sta de pază.
Aşteaptă! Fiul lui e afară?
Nu. L-am trimis acasă.
Edurne stă de pază.
Mateo, asta e o nebunie.
- Bună. - Bună.
- Ce faci? - Nimic.
Te aşteptam.
Nu ştiam că un film înseamnă atâta muncă.
Ba da. Încontinuu. E o muncă foarte captivantă.
- Nu ai obosit? - Ciocolata îmi dă energie.
Ador ciocolata amăruie cu portocale.
Mă refeream la filmări, nu la ciocolată.
Ba da. La sfârşit de săptămână sunt foarte obosită, dar mulţumită.
Mă gândeam să plecăm undeva, numai noi doi.
- La casa din Ibiza. - La sfârşit de săptămână repetăm.
- Nu repetaţi şi înaintea filmărilor? - Ba da.
Toată ziua repetaţi?
- Aşa se face un film. - Şi viaţa personală?
Nu poţi s-o laşi la o parte luni de zile.
Un film cere sacrificii.
Eu nu cer asta. Şi sunt producătorul.
- E vreo problemă? - Da.
Lipsesc mici detalii. Totul e complet impersonal.
Am cerut un decor grafic, iar acesta este complet mort.
- Să vorbesc cu Antxon? - Nu, o să-i spun eu.
Ce e cu tine? Pari foarte obosită.
Din cauza lui Diego.
Toată noaptea s-a sufocat. N-am putut dormi deloc.
Tot nu ştii ce are?
Unii medici spun că are astm, alţii că e alergic,
dar nu se ştie la ce.
Îi tot fac analize,
dar eu sunt disperată.
Ia-ţi liber cât vrei.
Nu contează filmările, cel mai important e fiul tău.
Mulţumesc.
Încă ceva.
- Am vorbit şi cu producătorul. - Şi?
Se plânge că filmările o acaparează prea mult pe Lena.
Şi cum crede el că se fac filmele?
Ernesto e un om de afaceri, nu un artist.
Nu l-a obligat nimeni să fie producător.
E prea târziu să se schimbe asta.
La sfârşit de săptămână pleacă la Ibiza cu ea,
aşa că nu puteţi repeta.
Ticălosul!
Scoateţi de-aici lămpile, masa, scaunele...
Am cerut un decor grafic, dar să fie plin de viaţă.
Doamne, arăt groaznic!
Te sperii când te ating,
dar nu te sperii dacă mă vezi mort?
Nici nu credeam că ai murit.
Credeam că dormi.
De obicei sforăi.
Dacă aş fi crezut că eşti mort, nu m-aş mai fi machiat.
Orice bărbat de vârsta mea poate face infarct
după şase numere.
Tu nu eşti un bărbat de vârsta ta.
Nu mi-ar păsa că mor,
dacă am făcut sex cu tine zile, săptămâni, luni,
ani, secole în şir.
Sunt nebun după tine, Lena.
Mă înnebuneşti.
- Cred că ştii asta. - Da.
Cred că ştiu.
Motor!
Am găsit astea pe alee. Ţi-au căzut de la balcon.
Sunt cadouri de la Ivan. Eu le-am aruncat.
Să nu mai faci asta, dră Pina. Poţi să omori pe cineva.
La Neapole, de Anul Nou, se aruncă pe geam mobila veche.
Bunicul meu era napoletan şi am păstrat obiceiul ăsta.
Aici nu suntem la Neapole şi nici nu e Anul Nou.
Eram nervoasă. Mă liniştesc dacă arunc lucruri. Păstraţi-le.
Mi-ar prinde bine.
Dumneata spui "love", eu spun "sex".
Taie!
- Verificăm? - Hai să verificăm!
O să-ţi refac machiajul, da?
- Nu eşti în formă azi. - Da, ştiu.
- Ce e cu tine? - Îţi povestesc mai târziu.
- Luăm o scurtă pauză. - 30 de minute?
Da.
Copii, 30 de minute pauză.
Facem puţin ordine aici şi apoi mergem afară.
Nu li se văd buzele.
"Am avut un sfârşit de săptămână îngrozitor."
"Dar nu am mai repetat ca să te poţi odihni."
"Odihnă? Ticălosul ăla m-a călărit 48 de ore."
"Nu m-a lăsat să respir nicio secundă."
"A trebuit să iau calmante".
Nu văd buzele.
"Nu. Îmi revin şi o fac."
- "Eşti sigură? - Da."
"Trebuie să fii efervescentă şi uşoară."
"Sigur. Uşoară."
"Uşoară."
Nu ştii cum a fost să-l am peste mine pe monstrul acela, 48 de ore.
Ce scârbos!
"Mai bine nu te gândi la asta."
"Nu vreau să mai vorbim despre Ernesto."
"Haznaua asta nu mai trebuie deschisă".
Ce faceţi cu carnetele pe care notaţi?
- Le completez. - Şi apoi?
Le dau foc.
Aş vrea să doarmă aici.
Să doarmă?
Lăsaţi-le aici. Mâine le veţi găsi.
Iar la sfârşit vor rămâne la mine.
Foarte bine. Cum doriţi.
La ce oră să vin mâine?
Vă vom suna când e gata materialul.
Cred că vă daţi seama că e confidenţial ceea ce faceţi.
Bineînţeles. La revedere.
- Bună, Lena. - Bună.
Tata întreabă de ce nu vin cu tine la yoga.
- Mereu mă întreabă asta. - Spune-i că sunt majoră şi liberă.
Şi că îţi interzic să mă urmăreşti.
Ştii că nu-i pot spune asta.
Încearcă. N-ai ce să păţeşti.
Nu pot.
Fă ce vrei, dar cu mine nu vii, bine?
Ce nesuferit!
- Ernesto! Ce faci acolo? - Lucrez.
Stinge-l. Nu ţi-a interzis Mateo să filmezi în afara programului?
Tata mi-a dat voie.
Vrea să vadă tot.
Nu aveţi scrupule niciunul.
Lasă-mă naibii în pace!
Îţi amintesc că filmez.
Încetează, îţi spun.
Încetează!
Ţi-am spus să încetezi! Dă-mi afurisitul de aparat!
- Eşti nebună! - Lasă-mă în pace odată!
E aparatul meu!
Fă un prim-plan cu mine!
Ernesto, ascultă-mă bine.
Da, vorbesc cu tine.
Tocmai am fost cu bărbatul pe care îl iubesc
şi în viaţa mea n-am fost mai fericită,
pentru că şi el mă iubeşte.
Mult de tot.
Nu-ţi face griji, curând te voi lăsa în pace.
Nu mai trebuie să ne spionezi.
Nu mai e nimic de ascuns.
Nu ştiu dacă azi ai ajuns mai târziu sau mai devreme.
- A început să plouă şi n-am putut filma. - Unde te duci?
Te părăsesc, Ernesto.
Nu ar trebui să vorbim mai întâi?
Ţi-am spus deja tot ce aveam de spus.
Lena, te rog!
- Te rog, Lena. - Adio.
Lena, ascultă-mă!
Lasă-mă.
Întoarce-te, dragostea mea. Vreau să te ajut.
Lasă-mă pe mine.
Stai liniştită. O să te ajut.
Poate ţi-ai rupt ceva. Îţi voi scoate pantofii.
Aşa îţi va fi mai comod.
Am eu grijă de tot. Haide!
Ajută-mă puţin.
Aşează-te. Cu mare grijă.
Scumpa mea.
Aşa. Te duc la spital.
Soţia mea a căzut pe scări. Aveţi mare grijă, vă rog.
Să vedem.
Aşa, uşurel.
Capul...
Stai liniştită.
Aveţi grijă cu picioarele.
Să o ducem la Urgenţă.
Pot să dau un telefon?
Nu de aici. Din cabinetul doctorului.
Dar e ceva urgent.
Nu vă faceţi griji. Vă ducem acolo imediat.
Mateo?
Da. Ce s-a întâmplat? Nu vii?
Nu, în seara asta nu.
S-a întâmplat ceva?
A apărut ceva neprevăzut.
Dar nu-ţi face griji, totul e în regulă.
Mâine avem filmare de seară. Ne vedem înainte?
Nu pot. Am multe de făcut.
Ne vedem la studio.
Vorbeşti ciudat, Magdalena. Chiar nu s-a întâmplat nimic?
Nu. Ne vedem mâine.
Au venit. Nu întrebaţi nimic, da?
Cum vă simţiţi, doamnă?
Bine.
Pot să vă ajut?
Nu e nevoie, mulţumesc.
Nu a fost nimic grav.
Martin, te rog, deschide uşa.
Îţi mulţumesc pentru discreţie.
Vrei să-ţi scoţi ochelarii, te rog?
Ce vrei să fac? Ce pot să fac ca să mă ierţi?
Du-mă la studio.
Nu ai voie să faci mişcare.
Dacă nu vrei, mă duc singură. Chiar de-ar fi să mă târăsc.
Ce vei spune? Cum vei explica
piciorul rupt şi vânătăile?
Depinde de tine.
De mine?
Fac orice îmi ceri, dacă promiţi că rămâi cu mine.
Rămân cu tine dacă îl laşi pe Mateo să termine filmul
aşa cum vrea el.
Te va lua la întrebări. Doar nu e prost.
O să-i spun că am căzut.
Cum vei filma dacă nu poţi merge?
Asta va decide el. Dar vreau să fiu sigură că îi vei respecta deciziile,
indiferent cât va costa sau cât va dura.
E clar?
Aici locuiesc eu.
Şi asta e tot. Ernesto va fi de acord
cu orice vei decide.
Ce să decid?
Nu pot să trec de la un cadru în care mergi normal
la unul în care ai un picior în ghips!
Când o să ţi-l scoată?
Peste trei săptămâni.
Pot să vorbesc puţin cu Lena între patru ochi?
Spune-mi adevărul.
Nimeni nu cade, pur şi simplu, pe scări. Asta se întâmplă doar în filme.
Vorbeşte mai încet, Mateo!
Trebuie să terminăm filmările cât mai repede.
Până atunci nu-l pot părăsi pe Ernesto.
De ce? E un psihopat. Ce dovezi îţi mai trebuie?
O, Doamne!
Nu-l pot părăsi. I-am promis că rămân cu el
dacă te lasă să termini filmul aşa cum vrei tu.
Trebuie să fie o altă soluţie.
Care? Unica soluţie e să rămân cu el până terminăm.
Ce i-ai promis, de fapt?
Să locuiesc cu el în continuare,
dar în camere separate.
Nu mai are niciun drept asupra mea.
Crezi că va accepta asta?
Nu ştiu, dar, cu cât terminăm mai repede, cu atât va fi mai bine.
Găseşte ceva ca să nu oprim filmările!
Avem o singură scenă pe scări.
Trebuie să repetăm finalul.
Scena 23, dubla 1.
Motor!
Deci tu eşti fosta soţie a lui Ivan
şi ai stat 20 de ani într-un azil de nebuni?
Da, dar acum nu mai sunt la azilul de nebuni.
Acum sunt aici, cu tine. Coborâm scările.
Am impresia că te grăbeşti să-l vezi.
Da, dar coboară tu prima.
Tu eşti cea care se grăbeşte. Eu aştept de 20 de ani.
Haide.
Aşa cum îţi spuneam, după ce m-am despărţit de soţul meu
am ieşit în oraş şi am întâlnit un tip.
Arăta bine. Avea un fund... şi nişte picioare...
Ne-am dus la mine şi am făcut sex de mai multe ori.
Tu ştii că mă interesează sexul, ca problemă socială.
Şi cum a fost?
La pat? Divin. Un virtuoz. N-am mai văzut aşa ceva.
Acum urmează partea cea mai tare.
Avea nişte degete groase la picioare!
În fiecare zi Lena venea la filmări extenuată.
În afară de repetiţii, se trăgeau mai multe duble,
dar ea se descurca bine.
Viaţa ei alături de Martel devenise un iad.
Lena nu îmi spunea nimic, dar era evident.
Când s-au terminat filmările am implorat-o să-l părăsească.
Dar ea se temea pentru film.
Nu voia să-l părăsească, măcar până când selectam
toate dublele bune.
Da?
Sunt Magdalena.
S-a întâmplat ceva, Magdalena?
Nu. Sunt aici, jos.
Nu am bani pentru taxi.
Cobor acum. Mă întorc imediat.
E la toaletă.
Ce s-a întâmplat?
Ne-am certat îngrozitor.
A smuls hainele de pe mine şi m-a aruncat în stradă.
Dă-i taximetristului un bacşiş. Mi-a dat haina lui.
Altfel...
Ticălosul naibii! Îl denunţăm imediat la poliţie.
Nu! Du-mă de aici cât mai departe, te rog.
Da, bineînţeles. Cum vrei tu.
Dă-mi aparatul foto.
Ce scrii?
"Secretul plajei din golf".
Când am făcut fotografia nu i-am văzut pe îndrăgostiţi sărutându-se.
Şi care e secretul lor?
Nu ştiu. Trebuie să scriu ca să aflu.
Îndrăgostiţii aceia suntem noi.
Ce e?
Pare un picior.
Catherine, ce ai?
Nici nu ne-am dat seama când a trecut o lună.
Ştiam că, mai devreme sau mai târziu,
trebuia să ne întoarcem. Dar nu ne gândeam la asta.
Îmi făceam griji doar pentru tine şi pentru mama ta.
Nici nu îmi luasem rămas bun de la voi.
Iar tu aveai alergia aceea când am plecat.
A venit cel cu clorul.
Avem nevoie de clor? Bine. Îi spun să sune.
Mă scuzaţi că vă deranjez. Voiam să vă întreb
dacă aveţi ceva de lucru aici.
Am avea nevoie de ajutor,
mai ales că începe sezonul.
Ai experienţă?
Da, am lucrat ca secretară, la Madrid.
Ştiu şi o limbă străină...
Ai putea lucra doar după-amiaza.
Apoi mai vedem.
Minunat!
Scuzaţi-mă, tocmai spuneam
că fata de pe afiş vă seamănă perfect.
FETE ŞI GEAMANTANE
Nu sunt eu.
Chiar mă întrebam când apare.
Dar premiera nu poate avea loc atât de devreme, nu?
Nu. Vrea să ne enerveze. E o capcană, ca să te întorci.
Mai lipsea ca pe afiş să scrie "urmărit general".
Ce facem?
Nimic. Dă-l naibii.
UN DEZASTRU
Ce scrie?
Că unicul lucru inteligent pe care l-am făcut
a fost să nu venim la premieră.
Ticăloşii!
Judit, sunt eu. Trebuie să vorbim urgent.
Sună-mă, te rog.
Îţi dau numărul. 845132...
28.
Scuză-mă. 28845132. Să ceri cu Harry Caine.
Aşa m-am înregistrat aici.
Eşti acolo? Aştept să mă suni.
Mama nu ţi-a răspuns?
Nu.
De ce?
Era supărată, cred.
Oricum, ar fi trebuit să-ţi spună ce s-a întâmplat.
Dar nu mi-a spus. Şi n-am mai vorbit despre asta.
Nu erai curios?
Eu? Muream de curiozitate.
Două zile am sunat încontinuu
la ea şi la Luis de la montaj. Dar niciunul nu a răspuns.
Aşa că m-am hotărât să mă întorc la Madrid
şi să văd cu ochii mei ce se întâmplă.
E prima oară când ne despărţim.
În orice caz, mă întorc la sfârşit de săptămână.
Dar, dacă îţi faci griji, vino cu mine.
Nu, mă simt bine aici. Madridul mă sperie.
Moartea Magdalenei nu ne-a surprins îmbrăţişaţi,
aşa cum visasem, ci pe fiecare în scaunul lui.
Pe mine m-a surprins că am rămas în viaţă.
Mateo... Mateo, spune ceva.
Mateo a murit, Judit.
Nu spune asta.
Îi spunem pe nume, dar nu vrea să răspundă.
Spune într-una că Mateo a murit.
Imaginile sunt totul în munca lui.
Pentru el, a trăi în întuneric înseamnă moartea.
Există vreo şansă să vadă iar?
Niciuna. Are aşa-numita "orbire corticală". E ireversibilă.
Aşa, foarte bine...
La dreapta sunt nişte trepte.
Dar nu chiar aici. Trebuie să mai mergi puţin.
Vino, te conduc eu până la ele.
Haide. Aşa, foarte bine. Aproape am ajuns.
Acum trebuie să coborâm câteva trepte, până la maşină.
Vom coborî cu mare grijă, pentru că sunt foarte înalte.
Au 25 de centimetri. Le-am măsurat înainte.
Stai să las jos geanta.
Haide.
Prima e cea mai grea. Dar o să te ţin, da?
Aşa, târşâie-ţi picioarele. Acum. Haide.
Foarte bine.
Acum a doua. Aşa.
Însă puţin... Aşa. Gata, nu mai sunt trepte.
Ai fost la mama Lenei, în sat?
Da.
Ce ţi-a spus?
Că îi e recunoscătoare lui Ernesto pentru că a avut grijă de tot.
Ea e acolo?
Da. Au înmormântat-o lângă tatăl ei.
Ai văzut mormântul?
Da.
Cum era?
Simplu. Mama ei a spus
că nu vrea nimic extravagant.
Uite, mamă, marea!
Am ajuns în Famara.
Opreşte, te rog. Eu rămân aici.
Nu, aşteaptă puţin. Cum să cobori aici?
Tu du-te la recepţie şi fă ce trebuie să faci.
Eu te aştept pe plajă.
Şi eu vreau să cobor aici.
Cum să stai afară pe vântul ăsta?
Nu mă deranjează vântul.
Taci din gură, Diego!
Opriţi maşina, vă rog.
Mamă, te rog, lasă-mă să rămân.
E prima oară când văd marea. Te rog!
Bine. Dar să nu-ţi desfaci fularul.
Şi să nu te apropii prea tare de apă.
Ia-l de mână. Să nu-i dai drumul, te rog.
Închide-te bine la gât şi tu. O, Doamne! Gata.
Ai grijă, e o treaptă.
Să mergem, vă rog.
Aşteptaţi aici, vă rog.
- Bună ziua. - Bună ziua.
Am venit să plătesc nota lui Mateo Blanco.
Cine?
Mateo Blanco.
Nu avem pe nimeni înregistrat cu acest nume, nu-i aşa?
Este bărbatul care a avut accidentul.
Vă referiţi la Harry Caine?
Da, desigur.
Harry! Harry Caine!
Suntem aici, Judit!
Trebuie să plecăm, Harry.
Haide, Diego! Dă-mi mâna.
- Nu mai putem să stăm puţin? - Nu. Trebuie să o ascultăm pe mama ta.
Ai stat destul în bătaia vântului azi.
Sunt aici, Harry.
Ai grijă să nu te împiedici.
Îţi aminteşti de Famara, Diego?
Perfect.
Era prima dată când vedeam marea.
Îmi amintesc de zmeie şi de un căţel care lătra.
Şi eu îmi amintesc lătratul căţelului.
Ce faci?
Încerc să lipesc nişte fotografii.
Una e aproape gata.
Ce vrei să vezi ca să te destinzi puţin?
Aş vrea să aud vocea lui Jeanne Moreau.
Nu am numărul ei de telefon.
Caută "Ascensor pentru eşafod", al lui Louis Malle.
Bine. Fritz Lang...
Jules Dassin, Nicholas Ray...
Caută în partea de sus.
"Fanny şi Alexander", "Opt şi jumătate", "Magnificent obsession"...
"Ascensor pentru eşafod".
L-am găsit. Eu nu l-am văzut.
Sper să-ţi placă.
Eşti nebună? Cum să-l arunc?
Poliţia nu trebuie să-l găsească în casa mea.
Lasă-l. E "Fete şi geamantane".
Nu înţeleg.
Dar e foarte clar, fată.
Dacă poliţia găseşte la mine acasă
15 kile de cocaină pură, pot fi arestată.
Da, dar nu înţeleg cum a apărut
acest geamantan în casa ta, aşa, pe neaşteptate.
Sună ciudat, nu?
Aşa cum îţi spuneam,
după ce m-am despărţit de soţul meu,
am ieşit în oraş şi am întâlnit un tip.
Arăta bine. Avea un fund... şi nişte picioare...
Ne-am dus la mine şi am făcut sex de mai multe ori.
Sună complet fals.
La pat? Un virtuoz.
Uite cum mi s-a ridicat părul de pe mâini.
Cum am putut alege dublele astea? Sunt groaznice!
Ce vrei să faci azi?
Trebuie să mă duc acasă.
Mama mi-a lăsat mesaj că se întoarce azi,
pentru că e ziua ta.
E ziua mea?
Aşa a spus.
Dacă spune Judit...
La mulţi ani!
Atunci vă invit la cină.
E cineva acasă?
Da.
Fiule! Abia aşteptam să te văd!
Ce s-a întâmplat? Se văd foarte tare?
Da.
Azi n-am avut timp nici să mă spăl la fund.
Nu te uita aşa la mine. Credeam că te-ai obişnuit.
Da, iartă-mă.
Eşti aşa de frumos!
Te simţi bine? M-ai îngrijorat foarte mult.
Mă simt bine. Mateo m-a îngrijit zi şi noapte.
Mateo? Nu îi mai spui Harry?
Ba da.
Trebuie să îi cumpărăm un cadou de ziua lui.
Tu ce ai mai făcut?
Nimic. Am văzut filme şi am vorbit.
Aţi vorbit?
Da.
Despre ce?
Mamă, pentru Dumnezeu!
Aşadar, ce ai avut?
Nu cred că a fost gastroenterită.
Ai folosit deja asta ca pretext, într-un scenariu.
A fost un accident, dar nu vreau să vorbesc despre asta.
Un accident? Ce fel de accident?
E greu de explicat.
Încearcă. Nu sunt atât de proastă!
Să o lăsăm pe altă dată, da? Acum mă simt bine.
Mă duc să cumpăr nişte DVD-uri pentru Mateo.
Da, e ultima.
Mulţumesc.
Nu ştiu despre ce aţi vorbit zilele astea,
dar ştiu ce nu ţi-am spus în toţi anii ăştia.
Nu te-am întrebat niciodată.
Dar cred că ţi-ai pus întrebarea asta de un milion de ori.
Ăsta e cadoul de ziua ta, Mateo.
Cadoul e şi pentru tine, Diego.
După ce ai plecat cu ea, Ernesto voia doar răzbunare.
- Lasă, Judit. - Nu.
Ai avut o zi grea.
Tocmai de aceea. Vreau să se termine frumos.
Ernesto avea un plan diabolic pentru a se răzbuna pe voi doi.
Dar, ca să-i reuşească,
trebuia să ne mituiască, măcar pe mine şi pe Luis, de la montaj.
Deşi era o nebunie, nu a avut nicio problemă.
Ne-a cumpărat imediat pe amândoi. Şi pe Luis şi pe mine.
Mie a avut grijă să îmi asigure un alibi.
Mi-a propus să plec o lună şi jumătate în SUA,
la Clinica Mayo, unde Diego
urma să facă tratament pentru plămâni.
Astfel, n-aş fi fost acolo când el...
îţi distrugea filmul.
Pentru că acesta era planul lui. Să-şi bată joc de filmul tău.
Eu am preferat să rămân la Madrid,
iar Diego să se trateze aici. Am vrut să fiu martor la tot.
Dacă tot te trădam, voiam să plătesc preţul cuvenit.
A fost o tortură să văd cum Ernesto alege cele mai proaste duble,
pe care Luis le monta,
transformându-ţi filmul într-o monstruozitate.
Unicul mod de a suporta totul era să sufăr tot mai mult.
M-am vândut lui Ernesto, de durere şi de gelozie.
Nu am suportat şi nu ţi-am putut ierta
că ai plecat de la Cinearte cu Lena fără să spui niciun cuvânt.
Trădându-te, mă răzbunam pe tine, pe ea şi pe mine însămi.
Singurul nevinovat era Diego.
Iartă-mă, fiule, pentru înverşunarea mea din toţi anii ăştia.
Nimeni nu merită să crească aşa.
Încă un gin tonic, vă rog.
Nu mă privi aşa.
Mulţumesc.
Nu mai continua, Judit, te rog. Nu e nevoie.
Ba da. Acum te numeşti iar Mateo şi nu mai am nicio scuză.
Ne-ai spus deja tot.
Nu e tot.
Nimeni nu ştia unde eşti. Habar nu aveam.
Ernesto a organizat totul, premiera
şi toată hărmălaia ca să reacţionezi.
Răzbunarea lui nu avea sens
dacă voi nu aflaţi.
Ernesto mă întreba într-una unde sunteţi,
dar eu chiar nu ştiam nimic.
De-aia nu te-am sunat, ca să nu-ţi complic viaţa.
Ernesto a angajat nişte detectivi ca să vă caute,
dar, înainte să vă găsească,
m-ai sunat tu, a doua zi după premieră.
Mi-era prea ruşine ca să răspund
şi eram prea şocată.
Încă sunt.
Când Ernesto m-a întrebat iar de tine,
nu ştiu de ce, dar i-am dat numărul din Famara.
Ernesto l-a trimis pe fiul lui după voi, în Lanzarote.
Ernesto junior v-a găsit după accident
şi a sunat la spital.
A avut vreo legătură cu accidentul?
Nu! Dar nu pot să nu mă gândesc
că, dacă nu îi dădeam numărul tatălui lui,
poate nu se întâmpla nimic.
De ce crezi asta?
Nu ştiu... Conştiinţă încărcată, cred.
Ajunge! 14 ani de remuşcări sunt suficienţi.
Aşteaptă. Să te ajut.
Nu, mulţumesc. Noapte bună.
Să mă suni dacă ai nevoie de ceva.
Diego nu răspunde. Lăsaţi un mesaj.
Bună, Diego. Sunt Mateo.
Scuză-mă că te sun aşa de devreme.
Spune-i mamei tale să mă sune.
Mulţumesc.
Harry, ce matinal eşti!
N-am putut să dorm.
Îmi pare rău. Cafea şi pâine prăjită?
Da, dar, mai întâi,
suni la numărul acesta?
Raza X?
Poftim.
Mulţumesc.
Îţi aduc cafeaua.
Ernesto?
Cine e?
Scuză-mă că te deranjez. Sunt Mateo Blanco.
Ia te uită!
Trebuie să începem bine ziua.
Cum te simţi?
Puţin mahmură, dar sunt bine.
Cred că dezvăluirile de aseară mi-au făcut bine.
Lasă-mă să te ajut.
Nu, stai jos.
Diego, mai e ceva ce nu ţi-am spus aseară.
Îmi spui mai târziu. Acum mâncăm.
Dacă nu îţi spun acum, poate nu-ţi mai spun niciodată.
La sfârşitul anilor '80 eu şi Mateo am avut o aventură.
Asta credeam şi înainte de dezvăluirile de aseară.
Serios?
Mamă, era evident.
Aceleaşi draperii în dormitorul tău şi în al lui,
suveniruri din Mexic şi Caraibe în ambele case, crucile...
Corect. Dar mai e ceva
ce nu cred că ştii.
Mateo e tatăl tău.
Mateo e tatăl meu?
Da.
Şi iubitul care a plecat, presupusul meu tată biologic?
- L-ai inventat? - Nu.
Poate ţi-am ascuns unele lucruri,
dar nu am inventat niciodată. Eu nu ştiu să inventez.
Acel iubit a existat. Am avut o aventură.
El era homosexual. Aventura a durat foarte puţin.
Şi Mateo ştie?
Nu. Ce, eşti nebun?
Atunci, m-a întrebat şi am negat, desigur.
Nu am vrut să-l oblig şi să distrug relaţia noastră din cauza asta.
De fapt, nici nu-l întrebasem dacă vrea să fie tată.
Ce chestie! Aşadar Mateo e tata.
Apropo, a sunat mai devreme.
Mateo? Şi ce voia?
Să îl suni când poţi.
Şi de ce nu m-ai trezit?
Aveai nevoie de odihnă şi a spus că nu e urgent.
Poţi să-l suni acum.
Dă-mi telefonul.
Da?
Bună. Diego mi-a spus că vrei să vorbeşti cu mine.
Eşti bine? Ai nevoie de ceva?
Sunt bine, Judit. Şi da, am nevoie de ceva.
De 40 de mii de metri de peliculă
de la ultimul meu film, ca să refac montajul.
Sunt acasă la Ernesto şi tocmai am aflat
că materialul a fost distrus în 1994.
Îmi imaginam asta, dar nu credeam
că o vor face atât de curând.
Ce cauţi acasă la Ernesto?
Cred că îl voi şantaja.
Avem nevoie de bani, iar el are o grămadă.
Nu vreau ca Diego să se întoarcă
la barul acela blestemat. Vreau să-i plătesc un salariu.
Mateo, nu spune tâmpenii!
Nu ştiu pe cine altcineva aş putea să acuz de moartea Magdalenei.
O, Doamne! Aşteaptă. Trebuie să-ţi spun ceva.
Aseară ai spus destule.
Ascultă-mă, Mateo! Eu eram directorul de producţie al filmului.
Unica persoană care avea acces în laborator şi la material.
După ce i-am spus lui Ernesto să-l distrugă,
l-am luat şi l-am pus bine.
E la mine acasă.
Minţi.
Nu ţi-am spus aseară pentru că nu ştiam că vrei să-l refaci.
Eu am luat tot. Dublele, negativele,
benzile de sunet, tot!
Ţi le dau când vrei.
Asta schimbă totul.
Pleacă de acolo, Mateo. Lasă-l în pace pe Ernesto.
El nu are nicio legătură cu asta.
Ba trebuie să-mi spună ce făcea în Lanzarote.
La revedere, Judit. Vorbim mai târziu.
Ernesto şi aparatul lui de filmat. Îmi aduci aminte de "Omul care ucide".
Da, dar eu n-am vrut să te ucid.
N-aş fi atât de sigur.
Documentarul despre film dovedeşte asta.
Ce să fac cu el? Nu-l pot vedea.
Să-l vadă cineva de încredere
şi să-ţi povestească. Scuză-mă.
Cu aceste imagini se termină documentarul despre Mateo Blanco,
cunoscut şi ca Harry Caine.
Cum e "documentarul",
aşa cum îi spune Ernesto?
Foarte interesant.
Ce vezi acum?
Ultima noapte, când vă întorceaţi de la restaurant.
Cum a putut să ne filmeze? Era foarte întuneric.
Farurile maşinii lui
şi lumina de pe stradă au fost suficiente
ca să vadă ce s-a întâmplat.
Oricum, imaginile au fost prelucrate digital.
Nu numai că Ernesto nu a provocat accidentul,
dar a fost primul care v-a sărit în ajutor.
Cum a putut să filmeze şi să conducă în acelaşi timp?
Nu ştiu.
Mai e ceva ce ar trebui să ştiu? Ce vezi acum?
Când aşteptaţi la intersecţie să treacă o maşină din stânga,
tu şi Lena v-aţi sărutat.
Ne-am sărutat? Nu îmi aduc aminte.
E un sărut normal, cum fac cuplurile din obişnuinţă.
Ultimul sărut.
Da. Lena nu a murit în braţele tale, aşa cum aţi visat,
dar ultima senzaţie a ei pe lumea asta
a fost gustul buzelor tale.
Aici e?
Da.
Pune-mi-l cadru cu cadru, să dureze mai mult.
La 14 ani după filmare în sfârşit am putut monta
"Fete şi geamantane".
Tu erai...
Ţi-am lăsat o mie de mesaje.
Da. O mie de mesaje de la tine şi niciunul de la Ivan.
Ce-i cu geamantanul ăsta?
E al lui Ivan. Mă părăseşte.
Şi cârjele?
Fosta lui nevastă, nebuna, m-a împins pe scări.
Ce coincidenţă! Şi eu m-am despărţit de soţul meu.
Îmi pare rău.
Am făcut cafea. Vrei s-o torni în ceşti?
Da.
Toată noaptea l-am căutat pe Ivan.
Apoi am avut o şedinţă foto
şi n-am dormit deloc.
Nici eu.
Voi când v-aţi despărţit?
Acum patru zile. Vrei zahăr?
Nu.
Presimţeam asta. După ce ne-am despărţit,
am ieşit în oraş şi am cunoscut un tip.
Supă de roşii! Să-mi iau o farfurie.
Nu!
Am pus în ea o cutie întreagă de somnifere.
De ce?
În caz că venea Ivan. Adoră supa de roşii.
Zău aşa, Pina!
Asta nu e nimic. Cum nu suna, am făcut praf telefonul.
Am văzut, dar nu te-am întrebat nimic,
pentru că nu sunt indiscretă.
Ce e în pat? Ţi-a căzut vreo ţigară?
Am scăpat un chibrit şi a luat foc. Nu am vrut să-l sting.
Focul purifică.
Bea-ţi cafeaua.
Îmi povesteai ceva, Chon?
A, da!
Îţi spuneam...
că şi eu am în casă un geamantan.
Al soţului tău?
Nu.
Un geamantan cu 15 kilograme de cocaină pură.
Te-ai făcut traficantă, Chon?
Nu! Sunt consilier la Primărie, pe probleme sociale.
Geamantanul a apărut în dulap... dintr-o dată.
Trebuie să scap de el imediat.
Din cauza programului încărcat, politicienii se droghează.
Colegilor de partid şi celor de la Primărie
le-aş putea plasa vreo două kilograme,
dar ce fac cu restul?
Aruncă-le!
Ai înnebunit? Cum să fac asta?
Trebuie să mă asigur
că poliţia nu mi le găseşte în casă.
Dar nu înţeleg cum...
E foarte clar, fată!
Dacă mă prind cu 15 kilograme
de cocaină pură în casă,
mă arestează.
Aşa e. Ce nu înţeleg
e cum a ajuns în dulapul tău!
Aşa cum îţi spuneam, după ce m-am despărţit de soţul meu
am ieşit în oraş şi am cunoscut un tip.
Arăta bine. Avea un fund... Şi nişte picioare...
Am mers la mine acasă şi am făcut sex de mai multe ori.
Ştii că sexul mă interesează mult, ca problemă socială.
Şi cum a fost?
La pat? Un virtuoz.
N-am mai văzut aşa ceva. Uite, mi s-a ridicat părul de pe mâini!
Şi apoi ce s-a întâmplat?
Nimic. După sex m-a întrebat
dacă poate sta la mine câteva zile.
Ai brioşe?
Da, sus, pe raft.
Am şi tartă cu fructe.
Pe aia o mănânc mai târziu.
M-a întrebat dacă poate să mai stea la mine
şi am spus că e în regulă, dar fără nicio obligaţie.
N-am vrut să creadă că aş fi o femeie uşoară.
Aşa că a venit cu o valiză şi s-a instalat.
Aseară, uitându-mă la televizor,
am aflat că a fost arestat în cursul unei operaţiuni antidrog
şi că e unul dintre cei mai mari traficanţi din ţară.
Serios?
Fiind cu musca pe căciulă, i-am deschis valiza
şi am văzut că în ea erau multe pungi cu cocaină.
Am scos una, am ieşit din casă şi nu m-am mai întors acolo.
Doamne, ce poveste!
Prea era bun la pat!
Cei care trăiesc atât de riscant
fac sex ca şi cum ar fi ultima oară în viaţă.
Şi dau tot ce au mai bun.
Uite, mi se face pielea de găină!
Am văzut mai devreme. Ai un talent! Şi geamantanul?
Geamantanul? Voiam să te întreb dacă nu îl pot aduce aici.
Ai auzit?
Da.
Îl aduc aici. Dacă îl găsesc la mine acasă,
nu contează ce păţesc eu,
deşi nu e prea grozav pentru un consilier la Primărie,
dar îţi închipui ce-ar spune primarul şi colegii de partid?
Partidul nu trebuie târât într-un alt scandal!
Nu striga, Chon!
Poliţia!
Taci! Cum să fie poliţia? Nu ştie nimeni că eşti aici.
Eu am fost mereu ostentativă. De mic copil.
Comportă-te normal. Ai venit la o cafea.
Asta a ieşit după noul montaj.
Credeţi că trebuie să continui, sau nu mai are rost?
Ce? M-am tăvălit de râs. Mor să văd ce se mai întâmplă.
E minunat, Mateo!
E o comedie grozavă. Trebuie să o lansezi din nou.
Nu, important e să o termin.
Dacă faci un film, îl termini, chiar dacă eşti orb.