23.976 Ro RETAiL sync Š 07.10.2019
PRIZONIERA FRICII
Singurul lucru pe care-l ştiu e că are verighetă, nici urmă de soţ.
Trebuie să aflăm dacă soţul e şi el pe-aici.
Are familie?
După pozele de aici de pe masă, are.
Verifică la recepţie dacă există înregistrări de supraveghere,
şi află dacă a avut musafiri în ultimele 12 ore.
- Ştii, al doilea papuc e aici. - Da?
Ei bine, zic şi eu,
e improbabil ca cineva să vrea să coboare scările cu un singur papuc.
Păi, e târziu, vrea să se ducă la baie şi îşi uită papucul.
E dezorientată, înţelegi?
Există un singur punct de impact,
şi e suficient de sever încât să fi căzut de la 3,5 m înălţime,
nu rostogolindu-se pe scări.
Ai dreptate.
Ce faci, eşti pe Twitter?
Lasă telefonul.
Vreau să spun, nu este imposibil să fi fost aruncată.
Nu-i aşa?
"Acum că apartamentul de vizavi este liber,"
"mi-aş dori foarte mult să discutăm achiziţionarea lui de către mine."
"Nu vreau să profit atât de repede de moartea doamnei Lonnigan,"
"dar trebuie să recunoaştem că drăguţa de ea a avut o viaţă frumoasă,"
"şi, de fapt, a trăit mai mult"
"decât majoritatea oamenilor şi-ar dori să trăiască."
Poliţia. Deschideţi.
Poliţia.
"Vă rog să luaţi în considerare de asemenea"
"că mi-am declarat pentru prima oară interesul acum doi ani,"
"după ce s-a îmbolnăvit."
"Vă voi aştepta neîntârziat răspunsul."
"Cele mai bune urări, Abigail Clayton."
Puteţi să-mi spuneţi ceva despre locatarii de vizavi?
Cum se numesc?
Da. E Abigail Clayton.
Abigail Clayton.
Puteţi să-mi spuneţi câte ceva despre ea?
Ei bine... nu prea, domnule. Nu am întâlnit-o niciodată.
- Nu aţi întâlnit-o niciodată? - Nu. Îmi pare foarte rău.
Klandermann. Da.
Numai câteva ore, de fapt, aşa mi s-a spus.
- Mă puteţi servi cu o cafea? - E inevitabil, da.
Ne pare foarte rău pentru... Da.
Este deranjant. Aveţi absolută...
Da. Mulţumesc.
Îmi pare rău. Ce m-aţi întrebat?
Spuneaţi că nu aţi întâlnit-o niciodată pe această locatară care stă...
Nu. Nu, nu, n-am întâlnit-o. Lucrez aici de 11 ani.
Era în apartament înainte să ajung eu aici,
aşa că nu ne-am întâlnit niciodată.
În 11 ani, nu aţi interacţionat niciodată personal cu ea?
Asta nu e complet adevărat, domnule.
În fiecare zi sau noapte la o oră specifică,
îmi dă o scrisoare pe sub uşă.
Eu sunt singura persoană din clădire care comunică cu ea.
Mâncare, îmbrăcăminte, orice, eu i le livrez.
Le las pe hol, bat la uşă şi plec.
Ea nu iese niciodată.
Aşa că în sensul acesta da, am comunicat, presupun.
- E un pic cam ciudat. - Acesta e Columbus Circle, domnule.
Nimic nu pare ciudat pe aici.
Foarte bine. Va trebui să vă rog să veniţi la secţie...
- Pe bune? - După ce terminaţi programul.
La ce oră va fi asta?
E absolut...? La 9:30.
Termin la 9:30.
Da.
O să mai încerc o dată.
Domnişoară Clayton? Deschideţi, vă rog.
E poliţia.
Ştiu că sunteţi înăuntru. Am încercat să sun...
Nu am nevoie decât de două minute din timpul dumneavoastră.
Bine. Putem face asta în două feluri.
Mă puteţi primi acum şi voi face lucrurile scurte şi plăcute,
sau pot să mă întorc mai târziu cu un mandat şi mai mulţi colegi,
şi din câte am înţeles nu o să vă placă asta prea mult.
Bine, o să vin cu mandat.
Ce hol sinistru.
E cineva? Bună.
Doamnă, îmi pare foarte rău.
Trebuia doar să vorbesc cu dumneavoastră despre vecina de vizavi, dacă se poate.
Nu o cunoşteam.
Îmi pare rău. Sunt foarte ocupată acum.
Nimeni... Am să intru pentru o clipă.
O să închid uşa.
Uite, nimeni nu are probleme. Urmez doar protocolul.
Nu am nevoie decât de câteva minute din timpul dumneavoastră.
Locuiţi chiar vizavi de ea.
Corect.
Aveţi un apartament cu adevărat minunat.
Asta vă învaţă la şcoala de detectivi?
Să mă fermecaţi cu laude false şi apoi să vă aşezaţi la o cafea?
Păi, dacă oferiţi, ştiţi, mi-ar plăcea o ceaşcă de cafea.
Am ajuns aici la 6:00 dimineaţa.
Am venit de la un alt caz, am stat treaz toată noaptea.
O cafea ar fi minunată.
Găteaţi?
- Da. - Aşteptaţi pe cineva la ora asta?
Îmi imaginez că ştiţi deja răspunsul la întrebarea asta.
Bine, m-aţi prins.
A fost o întrebare necinstită, încercam doar să sparg gheaţa.
Pe mine nu mă interesează să sparg gheaţa sau să fac conversaţie,
aşa că mi-ar plăcea foarte mult să treceţi la subiect,
ca să-mi pot continua dimineaţa.
Aşa că, fără cafea?
De cât timp locuiţi aici?
Voiaţi să vorbiţi cu mine despre vecina mea?
Mulţumesc.
Da, aşa e.
E foarte frumoasă...
Era bătrână şi am înţeles că era bolnavă de ceva timp. Nu ştiu.
Ei bine, din câte am aflat eu, se simţea mult mai bine.
Ştiţi, îi plăcea să coboare pe scări, nu cu liftul,
prefera să meargă pe jos în loc să ia taxiul.
Dacă spuneţi dumneavoastră...
Administratorul spune că nu vă place să ieşiţi foarte mult.
Presupun că nu.
Aveţi... cum se numeşte? Agorafobie?
Ei bine, dacă insistaţi.
Fără supărare. Ştiţi, şi eu sufăr de arahnofobie.
Serios?
Da. E o frică de păianjeni.
Ce n-aş da pentru o cutie de pantofi plină cu tarantule acum.
Sunteţi destul de glumeaţă
pentru o doamnă care nu iese din casă foarte mult.
Sunteţi aici ca să vorbiţi despre mine sau despre Hilary?
Hilary?
Aşa o chema.
Dar credeam că nu o cunoşteaţi deloc.
Nu, domnule detectiv, nu o cunoşteam.
Dacă nu o cunoşteaţi deloc, atunci de ce i-aţi spune pe numele mic?
În regulă. Am terminat?
Nu. Încă câteva minute.
De-a lungul ultimelor zile sau săptămâni, au fost vizitatori neobişnuiţi
sau orice lucru ieşit din comun de care sunteţi conştientă
venind din apartament?
Nu au fost sunete neobişnuite noaptea trecută când a murit?
Din moment ce nu ştiu când a murit, ziua sau noaptea,
şi din moment ce am spus foarte clar
că nu am auzit nimic neobişnuit venind din apartamentul ei,
am să presupun că intrăm într-o zonă de redundanţă.
Bine, acum am terminat. Vă mulţumesc pentru cafea.
Am să vă las câteva cărţi de vizită.
Dacă vă gândiţi la ceva, daţi-mi un telefon.
Vă mulţumesc. Aşa o să fac.
Bine.
Asta e o vază foarte frumoasă.
E puţin derutantă, dar frumoasă.
Sunt sigură că i-aţi putea da de rost.
Banca Privată Gestiunea averii
Numele ei e Justine Waters, şi era cunoscută ca "Drăguţa Americii".
Unica moştenitoare a averii Waters, estimată la sute de milioane de dolari,
a dispărut în mod misterios acum 17 ani luna aceasta.
Priviţi aceste înregistrări de familie cu Justine.
O arată la casa de vară a familiei Waters
din nordul statului New York.
După cum puteţi vedea,
Justine este filmată etalându-şi talentul la hula hoop.
La acel timp, deţinea recordul mondial de 14 ore neîntrerupte.
Au existat multe speculaţii legate de locul în care s-ar afla Justine.
Teoriile se întind de la cea că ar fi fugit cu un prinţ saudit
până la cea că ar fi fost victima unei crime.
Deşi marele şi puternicul Philip Waters
a susţinut până la moartea lui acum 5 ani de zile
că nu a încetat niciodată să îşi caute fiica,
tăcerea de 17 ani a lui Justine
rămâne cel mai discutat mister al unei persoane dispărute de până acum.
În anii ce au urmat,
după ceea ce avea să devină actul ei istoric de dispariţie,
se zvonea că Justine Waters, în vârstă de 18 ani,
tocmai se logodise cu Prinţul Ahmed Mustafi al Iordaniei.
Ce s-a întâmplat cu Justine Waters?
Şi o vom mai vedea vreodată?
Sunt Jerry Penacoli pentru Extra.
Mă întreb dacă m-ai putea ajuta să identific
acest simbol.
- Interesant. - Da? De ce anume?
Ei bine, ar putea fi emblema unei familii.
Aceasta e litera M, nu-i aşa?
Păi, asta era intenţia. Schiţa e grosolană, dar...
Ei bine, unde ai găsit asta?
Nu pot să-ţi spun. Trebuie doar să aflu ce este.
Bine. Am o carte în spate, un soi de almanah, ca să zic aşa.
Poate că reuşesc să găsesc ceva similar.
Cât crezi că... O secundă.
Da?
Da, am verificat toate probele aşa cum mi-ai spus.
Stinge-o! Calcă pe ea.
- Ce ai găsit? - Nu prea multe.
Singurul lucru care te-ar putea interesa sunt nişte medicamente cu reţetă,
dar era o femeie în vârstă.
Ştim cine este doctorul?
Da, un doctor de la spitalul Westchester.
Avem un nume?
Da, dr Raymond Fontaine.
Bine, o secundă.
Am să-ţi dau cartea mea de vizită şi am să aştept telefonul tău.
- În regulă, Frank. - Bine, mersi, Howie.
Priveliştea e într-adevăr uimitoare.
După cum puteţi vedea, ne aflăm direct deasupra Rondului lui Columb,
care, apropo, este punctul exact din care se măsoară oficial
toate distanţele de şi până la oraşul New York.
Proprietara a renovat complet apartamentul,
şi l-a dotat cu cele mai noi şi mai bune facilităţi.
Bucătărie de primă linie de la Pedini.
Există numai două apartamente la mansardă.
Uşier cu program permanent, administrator. E o clădire cu servicii complete.
Şi mai primim o ofertă în cursul zilei de azi, aşa că...
Cred că vi se potriveşte. În locul vostru, aş acţiona.
Ce crezi?
- Îl ador. - Foarte bine.
Au închiriat apartamentul!
Cum s-a putut întâmpla asta?
Am scris o jumătate de duzină de scrisori!
Sunt de acord, Abby, e pur şi simplu scandalos.
Nu mi-au returnat nici mie telefoanele.
Putem face ceva ca să oprim asta?
Am să mă interesez imediat.
- Trebuie să te văd, Ray. - Abby, sunt ocupat.
Am spus...
Trebuie să te văd, Ray.
Mă ocup de ceva.
Raymond! Acum!
Ştii, poliţia a fost aici. În casa mea.
Bineînţeles că poliţia a fost aici, Abby.
Şi asta nu te deranjează?
Poliţia a fost aici pentru că a murit Hilary.
A căzut şi îi investighează moartea.
Tu locuieşti vizavi de ea,
aşa că bineînţeles că vor întreba dacă nu ai auzit nimic suspect.
Odată ce deduc că moartea ei a fost un accident,
ceea ce a fost cu siguranţă, nu vor mai avea de ce să te deranjeze.
Unul dintre detectivi mi-a lăsat cartea lui de vizită.
Ray, câte portofele ţi-am cumpărat de-a lungul anilor?
Abigail, sunt ataşat de ăsta.
A fost un cadou de la mama ta în prima mea zi la şcoala medicală.
Nu am să mă despart niciodată de el.
Nu vreau ca lucrurile să se schimbe, da?
Am nevoie ca lucrurile să rămână la fel.
Ca lucrurile să continue aşa cum au fost.
Asta e o perturbare.
Ei bine, dacă nu îţi doreşti schimbare, te sfătuiesc ferm
să încetezi să te mai interesezi de apartamentul de vizavi.
Nu e realist. Apartamentul este închiriat.
Şi locatarii îşi vor trăi viaţa aşa cum şi Hilary a trăit-o pe-a ei.
Nici o privire.
Ray.
Abigail...
Trebuie să ai încredere în mine, fetiţo.
Trebuie să te linişteşti.
Îţi promit, totul va fi în ordine.
Nu am fost întotdeauna aici pentru tine?
Şi prin "întotdeauna" vreau să spun cea mai mare parte a vieţii tale.
Bine, draga mea.
- Bună dimineaţa, domnule Stanford. - Bună dimineaţa.
- Bună ziua, domnule. - Klandermann.
Domnule Stanford, dacă nu vă supăraţi că vă spun,
am impresia că vă cunosc de undeva.
- Serios? - Da. E ca şi cum...
Nu ştiu, parcă ne-am fi întâlnit undeva, sau ceva de genul ăsta.
Mi se întâmplă destul de des.
- Cred că am una din feţele acelea comune. - Serios?
Probabil că asta e.
Vine un miros tare plăcut din apartamentul dumneavoastră.
- Presupun că doamna Lillian... - Da, ea e bucătăreasa în familie.
- Da. - E uimitor că nu cântăresc 140 kg.
Da, nu înţeleg.
Nenorocitule!
E un pic cam târziu pentru asta! Tu ai început, Lillian!
La naiba! De ce faci asta?
Iisuse!
Mai spune-mi o dată să-mi cobor vocea şi jur pe Dumnezeu...
- Nu vreau să te vadă angajaţii. - Cui îi pasă?
Nu am să vorbesc cu tine când eşti în halul ăsta.
Vreau doar să intrăm înăuntru, da? Charlie...
Nu te duci nicăieri, târâtură!
- Târfă mică! - Fir-ar să fie, mă întorc înăuntru.
O să terminăm asta.
- Taci din gură! - Nu vrei să audă angajaţii!
Îi plătesc suficient ca să-şi pună dopuri în urechi.
Eşti beat! Vreau să merg înapoi înăuntru.
Nu te duci nicăieri.
Târâtură! Tocmai m-ai lovit? Asta ai făcut?
Niciodată să nu mă loveşti!
Târâtură!
- Îmi pare rău! - Niciodată să nu-l loveşti pe Charlie!
Ai înţeles?
Aminteşte-ţi de unde-ai venit.
Aminteşte-ţi, târâtură!
Domnişoară?
Ajută-mă.
Te rog.
Să sun la 112?
Nu.
Nu vreau să meargă la închisoare.
Trebuie să te ridici. Ridică-te!
- Ajută-mă. - Ridică-te!
Linişte.
Lillian.
- Nu-l lăsa să intre. - Sunt Charlie.
Îmi pare rău.
Te rog, deschide uşa.
Haide, îmi pare rău. Hai să vorbim despre asta.
Lillian!
- La naiba. Te rog... - Lillian, deschide uşa.
Deschide dracului uşa!
Grozav.
Mulţumesc.
Îmi pare rău. Îmi pare foarte rău.
De ce-ţi pare rău?
Îmi pare rău pentru că acum eşti implicată în asta.
Şi nu am vrut ca asta să se întâmple.
Nu ai de ce să-ţi ceri scuze.
Munceşte din greu şi când munceşte devine uneori stresat,
şi când se află sub presiune, bea mult.
Şi cred că eu îl stârnesc şi nu vreau să o fac.
Mă simt atât de prost.
De ce îi cauţi scuze?
Pentru că nu îl cunoşti cu adevărat. E un tip...
pe care te poţi baza.
Nu-ţi mai cere scuze pentru el.
Încetează.
Eu chiar îl iubesc.
De ce ar omorî cineva un violonist?
Slujba asta e groaznică uneori.
De ce ar vrea o femeie de 80 de ani să se arunce de la balcon?
Vezi asta? Aşa îmi place scena unei crime.
Ăla de acolo e toracele, capul...
... şi aici jos...
- Dumnezeule! - Ce naiba e asta?
Vezi, aşa arată scena unei crime.
Ce, nu crezi că şi asta e o sinucidere?
Tu, amice, eşti un nenorocit bolnav.
Spun şi eu, lucrez de 9 ani în poliţie, şi lucrurile nu se leagă.
Fata de vizavi e cu adevărat interesantă.
Acum înţeleg.
Ce, arăta bine?
- Da, era atrăgătoare. - Ştiam eu.
Nu, uite care-i chestia. Am trecut-o prin sistem, da?
Nu e nimic legat de ea.
Nu are număr de securitate socială, nu are permis de şofer, nimic.
O femeie ca asta,
care trăieşte în Columbus Circle, cu atâţia bani?
Pur şi simplu nu are sens.
Ştii, nu a ieşit din apartament de ani de zile.
Ăsta e New York, e un oraş plin de ţicniţi.
Nu, nu părea nebună.
Cum părea?
Părea o victimă.
Dumnezeule.
Nu-mi vine să cred că am adormit aici.
Cât e ceasul?
E aproape 8:30.
Aproape nouă ore. Dumnezeule.
Îmi pare rău dacă ţi-am invadat spaţiul.
E în regulă.
Vrei să îţi torn nişte ceai?
Nu, nu, nu, e în regulă. Doar că trebuie să plec.
Mulţumesc, totuşi.
Dumnezeule, Charlie o să mă omoare.
Am impresia că a încercat deja asta noaptea trecută.
Arată rău?
Ai o oglindă?
E chiar acolo.
Mă simt atât de prost.
Nu.
Ba da. Mă simt atât de prost.
Nici nu te cunosc, şi te trag în chestia asta.
E în regulă.
E în regulă. Nu plânge.
De ce nu te aşezi?
Bea nişte ceai.
Mulţumesc.
Ai fost atât de amabilă.
Îmi pare rău.
Charlie nu e un tip aşa de rău.
Nu vreau să-l urăşti.
- A făcut o primă impresie groaznică. - Ştiu.
Aşa a făcut.
Pot să te întreb ceva?
De ce nu îţi place să ai vizitatori?
Îmi pare rău, nu am vrut să fiu băgăcioasă.
Asta a spus agentul imobiliar.
Presupun că am hotărât cu mult timp în urmă,
că prefer să fiu singură.
Asta nu-i aşa ciudat.
Uneori îmi doresc să fug,
şi să fiu undeva unde nu mă cunoaşte nimeni,
şi pot pur şi simplu să o iau de la început.
Ştiu.
Şi ce ai făcut?
Ţi-am spus.
Se întorcea, aşa că am ieşit pe hol şi am adus-o înăuntru.
Pe hol? Ai ieşit pe hol?
Ştii, mi-a amintit de...
Ştii tu, doar erai acolo. Şi..
Ei bine...
Atunci eram doar un copil...
Nu puteam să stau să mă uit fără să fac nimic.
Aşa că ai sunat poliţia, desigur.
Nu.
Ce s-a întâmplat?
Păi, când s-a trezit azi dimineaţă...
"Când s-a trezit"? Vrei să spui că a dormit la tine?
Nu a fost tocmai o petrecere în pijama, Ray.
Era rănită, şi şi-a pierdut cunoştinţa.
Cum o cheamă?
Lillian.
E încă acolo?
Nu.
A plecat.
O să fie în siguranţă acolo?
Nu ştiu.
Abby...
Ce-o să faci acum?
Ştii foarte bine că genul ăsta de lucruri nu fac decât să se înrăutăţească.
Nu ştiu. Nu e responsabilitatea mea, nu-i aşa?
Poate ar trebui să te gândeşti că, acum că ai ajutat-o,
e posibil să vină din nou la tine ca să o ajuţi.
Te-ai gândit ce o să faci data viitoare?
Nu.
Dă-mi un mini.
- Cu puţină brânză? - Da.
Ştiu doar că nu vreau să fiu implicată.
E puţin cam târziu pentru asta.
Şi, Abigail, nu e corect să îi oferi refugiu şi alinare
şi apoi, când îţi bate din nou la uşă, să o ignori.
Poate că poţi face ceva. Vorbeşte cu ea, ajut-o.
Nu ştiu.
Ei bine, e ceva de luat în considerare. E vecina ta.
Aveţi ceva în comun.
Poate că ar trebui să o inviţi la cină. La tine acasă.
Nu cred că îmi place atât de mult ideea asta, Ray.
- Gândeşte-te la asta. - Bine.
- Mănânci? - Da.
- Covrig cu puţină brânză. - Pa.
M-ai cotonogit bine.
Îmi pare rău.
Vorbesc serios.
Te iubesc.
Şi eu te iubesc.
- Mulţumesc, Bubba. - Cu plăcere, domnişoară Hart.
Domnişoară Lillian, pot să vă ajut cu astea, vă rog?
Îmi pare rău! Îmi pare teribil de rău!
- Mă ocup eu. - Nu, aşteptaţi!
Te distrezi acolo jos, Klandermann?
Nu, domnule. Nu, deloc. Încercam doar să ajut cu...
- Glumesc. Lasă-mă să te ajut. - Foarte bine.
Asta... nu ar trebui să văd asta.
- E în regulă. - Foarte bine. O să chem liftul.
Gata.
Îmi pare foarte rău. Încercam să ajut.
- Nu-ţi face griji. - Erau atât de multe pungi.
Nu sunt toate pentru mine. Ţi-am cumpărat o cravată nouă.
O cravată nouă?
Aici, domnule?
Pe tejghea, te rog.
- Scuzaţi-mă, îmi pare rău. - Mulţumesc.
- E totul în regulă, Klandermann? - Da...
Ei bine, nu.
Acolo...
Acolo am găsit-o.
- Pe cine aţi găsit? - Pe doamna Lonnigan.
- Locatara de dinainte. - Ce vreţi să spuneţi?
Păi, eu am fost cel care a găsit-o. Chiar aici.
Au spus că a căzut pe scări.
Nu ştiam asta.
Era o bătrânică atât de dulce, ştiţi? Toată lumea din clădire o iubea.
Întotdeauna avea ceva drăguţ de spus,
şi întotdeauna făcea pe toată lumea să zâmbească.
- Întreaga clădire o iubea, cu adevărat. - E aşa de trist.
Nu mai văzusem pe nimeni murind, înainte.
Ce vrei să spui?
Nu murise încă, atunci când am găsit-o.
Nu.
Am primit un telefon, locatarul de sub ea, Henderson,
a auzit un zgomot puternic, şi am gonit până aici...
Şi uşa era descuiată,
ceea ce e destul de neobişnuit pentru o clădire ca asta,
să vă spun drept.
Şi... părea că încă încerca să vorbească.
- Ce încerca să spună? - N-am idee.
Eu nu văzusem nimic, iar ea era...
A fost groaznic, aşa că totul e înceţoşat acum, ştiţi.
Da. Da, ce păcat.
Vreau să spun, am o idee...
Nu ar trebui să spun asta.
Nu am mai spus nimănui până acum,
dar atunci când am găsit-o, părea că încerca să spună... "De ce?"
- "De ce?" - Dar era un "De ce eu?"
"De ce mi s-a întâmplat mie?", genul ăsta de "de ce".
Are vreun pic de...
Îmi pare rău. Nu ar trebui să fiu aici.
Îmi pare rău că v-am reţinut.
Aveţi nevoie de ajutor la despachetarea sacoşelor sau...?
O să-mi amintesc de unde vă ştiu, domnule Stanford. Pe cuvânt.
Îmi pare aşa rău că nu am făcut-o.
- Bine, să-mi spui când o faci. - Cu siguranţă.
Despre ce-a fost vorba?
Crede că mă cunoaşte de undeva.
Te cunoaşte?
Nu cred.
Bună. Îmi pare rău.
Asta... de la...
- Mulţumesc. - Bine.
"Te rog, vino să mă vezi când eşti singură. Abigail."
Înainte să pleci, ai stat doar în Bakersfield tot timpul?
Bakersfield, California.
Mama mea bea, mai mult ca să scape de tata...
care bea şi el.
- Era abuziv? - Da.
De fapt, de asta am plecat, pentru că nu mai puteam să suport.
Aveam 15 ani, şi 7,20 dolari pe numele meu.
Şi mă îndrăgostisem de Charlie şi el a avut grijă de mine de atunci.
Nu aş putea...
Nu aş putea să stau cu cineva care mă loveşte.
Vreau să spun, ne simţim bine împreună, dar eu...
Nu aş avea nimic fără el.
Pur şi simplu, nu aş putea s-o fac.
Care e alternativa?
- Mai vrei nişte vin? - Da, te rog.
Familia ta unde e?
Mama mea a murit.
Şi tatăl tău?
E mort şi el.
Ai fost apropiată de ei?
Am fost apropiată de mama.
Tatăl meu bea şi el şi pierdea controlul. Făcea nişte crize de furie.
Şi ne bătea pe mama şi pe mine... când încercam s-o protejez.
Tatăl meu putea să controleze orice.
Marea căsătorie din '92
Waters se va căsători cu Prinţul Iordaniei
Ai crescut bogată?
Presupun.
Ei bine, eu am crescut într-un parc de rulote.
Norocoasa de mine.
Ai fraţi sau surori?
Nu.
Sunt numai eu.
- Tu? - Nu. Şi eu sunt numai eu.
Cum ai dispărut?
Justine Waters a dispărut, doctor interogat de poliţie
Nu am fost întotdeauna aici pentru tine?
Tatăl meu avea un prieten,
care ştia cât de rău putea să devină şi de ce era în stare,
aşa că m-a ajutat să... m-a ajutat.
Ştii, nu am plănuit să nu mai ies niciodată din casă.
Mă duceam la magazinul alimentar şi mă furişam afară noaptea.
Mă duceam în Central Park.
Întotdeauna eram uimită de cât de liniştit era totul.
Un oraş atât de mare.
Vreau să te duc afară.
E un magazin de flori. E la o stradă distanţă.
Vreau să te duc acolo.
Miroase atât de incredibil şi vreau să-ţi aleg florile favorite.
Şi la încă o stradă distanţă e un magazin de cărţi rare,
în care miroase a mosc şi are cele mai incredibile cărţi,
şi e un loc la fereastră,
şi putem să luăm nişte cărţi şi să citim împreună.
Nu cred că m-aş simţi în siguranţă.
Aş fi cu tine.
Te-aş proteja.
Nu poţi să stai aici pentru tot restul vieţii.
Uită-te la tine. Eşti atât de frumoasă.
Eşti uluitoare.
Vreau să te scot în lume.
Simţi mirosul de lavandă?
Hai să vedem dacă e în curtea din spate.
E o casă frumoasă. Ar fi trebuit să mă fac doctor.
E cineva?
Simţi miros de vopsea?
Pentru numele lui Dumnezeu!
Pantofii mei buni. Mama o să facă o criză.
De-abia am vopsit veranda aia.
Îmi pare atât de rău.
N-am avut idee. Îmi pare atât de rău.
Trebuie să fiţi dr Ray Fontaine?
- Da. - Da, eu sunt detectiv Frank Giardello.
El e partenerul meu, Jerry Eaans.
Doi detectivi şi nu v-aţi putut da seama că veranda e proaspăt vopsită?
Ne pare foarte rău.
Ne întrebam dacă ne puteţi acorda câteva minute din timpul dumneavoastră.
Sigur. E în regulă dacă vorbim aici?
- Da. - E în regulă.
Da, voiam să vorbim cu dumneavoastră despre doamna Hilary Lonnigan.
Sigur. Ce-i cu ea?
Păi, sunt sigur că ştiaţi că a decedat acum câteva săptămâni.
Desigur. Am fost doctorul ei.
Da. Ne puteţi spune ceva despre starea ei de sănătate?
Fusese bolnavă de un timp.
Da, era bolnavă. Ce avea?
Cancer. Era în remisie, de fapt.
Avea ameţeli, lucruri de genul ăsta?
Nu s-a plâns niciodată de aşa ceva. Dar avea tendinţa să se forţeze.
Era unul din acei oameni cărora nu le place să stea locului.
- De ce întrebaţi? - A fost rănită destul de grav.
Păi, a căzut pe nişte scări.
Ce sugeraţi?
Nu sugerăm nimic.
Încercăm doar să aflăm dacă avem sau nu de-a face, cu un omor.
Am vrea să-i vedem documentele medicale.
- Dacă e în regulă. - Desigur. Mi-ar trebui o citaţie.
- Confidenţialitatea doctor-pacient. - Desigur.
Haideţi să facem în felul următor. Vă dau cartea mea de vizită...
- Mulţumesc. - Ţinem legătura.
- A fost o plăcere să vă cunosc. - Da, încântat de cunoştinţă.
- Cum îl cheamă pe câine? - El e Digger.
Digger?
În regulă. Mulţumesc.
Apropo...
O cunoaşteţi pe Abigail Clayton?
Din nou, domnule ofiţer, confidenţialitatea doctor-pacient.
Da.
Nu vrem să vă irosim şi mai mult timpul. Vă mulţumim.
- Vă mulţumim. - Să aveţi o seară bună, domnilor.
Şi dumneavoastră.
Opreşte-te!
Ce e?
Păi, nu l-am întrebat dacă era pacienta lui.
L-am întrebat dacă o cunoştea.
Te descurci bine. De descurci minunat.
Bine.
Uimitor, Abigail. Abigail...
Lillian, de ce facem asta? Nu vreau să plec.
E bine să ieşi din apartament.
Te descurci de minune. Uită-te la tine.
- Hai să ne oprim. Lillian... - Nu, nu, nu.
Bine.
Minunat.
- Nu mă simt bine. - E în regulă. Ştiu.
E suficient de departe.
Te descurci minunat. Sunt aici pentru tine.
Abigail.
Ţine uşa.
O ţin, domnule.
O ţin. Haideţi. Gata.
Trebuie să mergem cel puţin până la masa de acolo.
Nu, cred că am mers suficient.
E totul în ordine în seara asta? Domnule?
- Bine. - Încă nu sunt gata.
- Bine? - Bine.
Eu cobor aici.
Tocmai mi-am amintit de unde vă ştiu.
Da...
Unu...
Doi...
Trei.
Haide! Bine! Foarte bine!
Superb.
Tu trebuie să fii Abigail.
Te simţi bine, scumpo?
Lasă-mă să te ajut.
Nu o atinge! Nu o atinge, te rog!
Pur şi simplu, nu o atinge.
Bine?
Nu. Te rog.
Charlie, te rog.
Să aveţi o seară plăcută, fetelor.
Stai aici o clipă.
Nu, nu!
Te rog nu intra acolo!
Te rog, nu!
Stai aici. E violent!
Când o scoţi din apartament,
eu o să instalez un soft pentru ca, atunci când intră online,
să îi putem lua parola de la bancă.
- Bun. Am înţeles. - Ai înţeles?
E ca şi cum am fura identitatea unei fantome.
Exact. Vrea să rămână ascunsă.
Şi, după ce îi luăm banii, la cine naiba o să se ducă?
Avem informaţiile ei de cont,
numărul ei de securitate socială, semnătura ei,
dar încă mai trebuie să-ţi facem buletinul fals.
E pur şi simplu perfect.
Vorbim de sute de milioane de dolari.
- Nu mai facem economii. - Numai apusuri şi mimoze, iubito.
Şi, odată ce îi luăm parola, succesul e asigurat.
La mulţi ani.
Mulţumesc. Te iubesc, păpuşă.
Şi eu te iubesc.
- Abigail, te rog! - Ce face în casa mea?!
Bea! Abigail!
Ăsta nu-i apartamentul meu.
Sunt aici.
Vreau să merg acasă.
Locuiesc aici şi aşa vreau să fie lucrurile.
Vreau să fiu singură. Aşa vreau eu.
Te-ai descurcat minunat în seara asta, Abby.
Nu pot să am oameni în viaţa mea.
Nu pot să te am în viaţa mea...
dacă el e în viaţa ta. Nu pot.
Nu, vreau să fiu singură.
Vreau să fiu singură.
Bine.
Îmi pare foarte rău pentru Charlie.
Nu-ţi mai cere scuze.
E...
E periculos şi va sfârşi prin a te răni mai mult decât a făcut-o deja.
Te rog, pleacă.
Bine.
Te rog, pleacă.
Îţi mulţumesc foarte mult pentru cina din seara asta, Abigail.
Primul mesaj nou. Trimis astăzi la 21:17.
Domnule Stanford? Sunt Joe Klandermann.
Presupun că pot să-ţi spun Charlie pentru că ne cunoaştem de mult, nu?
Oricum, dacă ţi-e greu să-ţi aminteşti de mine,
gândeşte-te la o celulă, acum 12 ani de zile.
Închisoarea Rahway? Îţi aminteşti?
Urma să faci 5 ani pentru o escrocherie, iar eu tocmai ieşeam după doi ani.
Vremuri bune. Da.
Dar să nu ne lăsăm copleşiţi de amintiri.
Vino să te întâlneşti cu mine la cafeneaua de la colţul Străzii 59,
după ce ies de la muncă.
Trebuie să vorbim.
O să mă bagi şi pe mine în escrocheria pe care o operezi, Charlie.
Nu ştiu despre ce e vorba, desigur,
dar trebuie să fie cava important dacă stai tu aici.
Da. Nu mă face să aştept...
partenere.
La naiba.
Eşti un om mort! Mă auzi? Eşti un om...
Ştirea bombă din seara asta,
este moartea bizară a unui infractor în Columbus Circle.
Transmitem în direct cu Diane Weiss, care se află la faţa locului.
Aparent, Diane, omul a fost strangulat înainte să fie lovit de un autobuz?
Da, Ginger. Poliţia crede că victima poate să fi fugit de un atacator.
Totuşi, victima, Joseph Klandermann,
al cărui nume adevărat era Nathaniel Muskit,
era un infractor căutat.
Charlie?
Muskit a dispărut acum aproape 12 ani,
şi a evitat autorităţile în tot acest timp.
Charlie?
A fost condamnat în 1998 pentru că opera o schemă Ponzi
care îi păcălea pe investitori...
L-ai omorât pe Klandermann? Charlie?
Charlie, noi nu omorâm oameni!
- Lillian... - Nu, Charlie.
Asta e schema.
Asta e schema pe care am aşteptat-o, Charlie!
Ar fi putut să ne toarne. Am luat o decizie pentru a ne proteja.
Ai luat o decizie proastă, Charlie.
Nu vreau să fug de poliţişti!
Nu e nevoie să fii speriată, da?
Totul va fi bine.
E în regulă.
Ce spune acolo?
- Vrea să ne vadă. - Da.
Klandermann e mort, Ray. E mort.
Ştiu, am auzit. Eşti în regulă?
Nu ştiu.
Ce mă fac?
Vor angaja un administrator nou.
Ray, ştii că nu pot să am încredere într-un administrator nou.
Nu pot să am încredere într-un administrator nou.
Klandermann fusese aici de atâta timp.
Cum să am încredere într-un administrator nou, Ray?
Ray, trebuie să te văd.
Acum nu pot. Promit că o să trec mai târziu.
Te rog, Ray? Chiar am nevoie să te văd.
Ne vedem mai târziu în seara asta. Relaxează-te.
Respiră adânc acum. Pentru mine, da?
Pa.
Situaţia a scăpat complet de sub control.
- Înţeleg. - Nu, nu cred că o faci.
E peste tot la televizor.
Vreau să spun, d-na Lonnigan a însemnat un lucru. Asta a trebuit făcut.
- La fel şi Klandermann. - Charlie?
Dar s-a făcut o greşeală cu doamna Lonnigan.
- Despre ce vorbeşti? - Despre ce vorbeşte?
Când urma să-mi spui asta?
Nu e nici timpul, nici locul pentru asta.
Ray, cum adică "greşeală"?
S-a făcut în mod evident o eroare serioasă.
Am vrut să vorbim cu dumneavoastră despre doamna Hilary Lonnigan.
Poliţia a fost aici, investigând un omor,
nu accidentul unei femei de 82 de ani.
- Eu nu fac greşeli. - Se pare că faci.
Altfel nu ar investiga un omor, Charles.
Iisuse Hristoase.
Mulţumită mie, doamna Lonnigan a trăit o viaţă lungă şi prosperă.
Cu trei ani mai lungă decât anticipasem
şi un om nu poate aştepta prea mult, dar acum asta s-a terminat.
Trebuie să discutăm o strategie de ieşire.
Nu, nu există o strategie de ieşire.
Ne aflăm la un e-mail distanţă de o avere.
Charles, cât timp crezi că le va lua
să-şi dea seama că eu sunt proprietarul apartamentului?
Că eu am plătit pentru tot?
Sunt banii mei!
Odată ce îşi dau seama de asta,
e foarte uşor pentru ei să deducă cine e Abigail.
Şi ce punem la cale cu toţii.
Trebuie să discutăm o strategie de ieşire.
S-ar putea să aibă dreptate, Lillian.
Doar că e atât de păcat.
Păi, dacă îmi daţi voie, am să mă duc să-mi ud plantele,
am să trec pe la Abigail,
o să-i duc gunoiul, o să-i iau hainele de la spălătorie,
şi o să-i fac un masaj la picioare ca să o calmez, mulţumită ţie.
Presupun că sunt blestemat să am grijă de femeia asta,
pentru tot restul vieţii.
Ce facem?
Lasă-mă să încerc să vorbesc cu el.
Lillian.
Te rog, du-te în casă şi fă să pară că a fost jefuită.
Da?
- Ai luat totul de pe cadavru? - Da.
Ai luat telefonul?
Nu era în casă?
Nu.
Are toate datele noastre.
Ştiu.
Abandonăm planul?
Nu.
Nu, nu-l abandonăm.
Suntem prea aproape.
Fără bani, cât de departe am ajunge?
Uite, ştiam că dacă lucrurile merg prost,
am avea un plan de rezervă, şi avem.
Bine?
Trebuie să-i forţăm mâna.
Bine?
Trebuie să o facem acum.
Totul va fi bine.
Te rog! Te rog, am nevoie de tine!
Deschide! Grăbeşte-te, te rog!
Te rog! Deschide! Lasă-mă înăuntru!
Deschide uşa şi lasă-mă înăuntru!
O să mă omoare, Abigail! Te rog!
Te rog, Abigail! Deschide uşa, te rog!
Te rog, Abigail! Te rog!
Deschide uşa!
Charlie, calmează-te! Calmează-te!
- Crezi că o să mă părăseşti? - Nu!
- O să mă părăseşti?! - Nu o să te părăsesc! Te rog!
Îmi pare rău!
Târâtură! Întoarce-te aici!
Dă-mi arma!
Arma! Dă-mi arma!
Am să te împuşc, Charlie! Am să te împuşc!
- Ai să mă împuşti? - Am să te împuşc, Charlie!
Fă-o!
Opreşte-te! Dumnezeule! Opreşte-te!
Dumnezeule! Ce faci?!
Ce faci?! Charlie!
Charlie, trezeşte-te! Trezeşte-te, Charlie!
L-ai omorât, Abigail! Ce-ai făcut?!
- Tu l-ai împuşcat! - Nu!
Trebuie să sun pe cineva.
Abigail, nu, nu poţi să suni pe nimeni! Ai înnebunit?
Nimeni nu trebuie să afle despre asta. Nu, Abigail!
Tocmai l-am omorât pe Charlie.
Trebuie să plecăm. Trebuie să scăpăm de-aici.
Nu, nu, nu pot să merg nicăieri.
Ne aflăm la un e-mail distanţă de o avere.
Sunt singură şi nu ştiu ce să fac acum şi trebuie să plec.
Te rog, Abigail, ajută-mă.
Trebuie să adunăm câţi bani putem împreună,
şi trebuie să plec de aici, bine?
Am bani.
Nu am bani gheaţă.
Putem să transferăm bani din contul meu.
Şi, odată ce îi luăm parola, succesul e asigurat.
Aş vrea să fi putut vorbi cu Ray.
Nu, nu poţi să vorbeşti cu Ray. Nu poţi să vorbeşti cu nimeni.
Am încredere în el.
Uită-te la mine.
Acum nu putem avea încredere decât una în cealaltă.
Bine?
Bine.
Pe bune? Îţi baţi joc de mine?
Eşti sigur?
Acelaşi tip?
Ce ai aflat?
Păi, nu cred că ce mi-ai adus aici e un M, domnule detectiv.
- Ce vrei să spui? - Cred că e un W.
Şi dacă este, ar putea foarte bine să fie emblema familiei Waters.
- Ai auzit de familia Waters? - Da, desigur. Da.
E incredibil de captivant.
Există vreo şansă să-mi spui exact unde ai văzut asta?
Îmi pare rău, nu pot să fac asta.
Tocmai am aflat că apartamentul d-nei Lonnigan era plătit de o corporaţie.
Se pare că a fost bona unei familii bogate.
Ghici cine conduce corporaţia.
- Cine? - Dr Raymond Fontaine.
Pe bune? Hai să-i facem bunului doctor o vizită. Mersi, Howie.
Oricând, Frank.
Parola contului: HULAHOOP14
Veranda a fost vopsită din nou.
Ceva?
Nu.
Dr Fontaine?
E cineva?
Poliţia.
Frank. Fii atent.
Ray...
Nu e al meu.
Plec.
De ce nu mergi să faci un duş şi până când eşti gata, eu o să mă întorc.
Bine?
Şi apoi o să ne ocupăm de...
Nu pleca nicăieri.
Unde aş putea să plec?
Domnişoară Clayton, sunt detectiv Giardello.
Da, domnule detectiv?
Uitaţi ce, nu vă sun cu cele mai bune veşti.
Partenerul meu şi cu mine l-am căutat pe dr Fontaine,
şi îmi pare rău să vă informez că a fost găsit mort, a fost omorât.
Dacă sunteţi cine cred eu că sunteţi,
vă aflaţi în centrul a ceva foarte periculos.
- Îmi pare rău, domnişoară Clayton. - Ce mă fac?
Venim spre dumneavoastră. O să ajungem acolo într-o oră.
Nu plecaţi şi nu răspundeţi la uşă, bine?
Vă mulţumesc, domnule detectiv.
Hai să mergem.
Gloanţe oarbe Calibrul 38
Ştiu doar că nu vreau să mă implic în asta.
Cred că ar trebui să o inviţi la cină.
Vreau să te scot afară.
Mi-a amintit de...
Ştii tu, ai fost acolo.
Eu eram...
Eram doar un copil atunci.
Nu, nu poţi să vorbeşti cu Ray. Nu poţi să vorbeşti cu nimeni.
Trebuie să ai încredere în mine, fetiţo.
Scuzaţi-mă.
Aş vrea să vorbesc cu cineva pentru a închide un cont.
Acela ar fi domnul Ross, managerul băncii.
Biroul lui e chiar acolo.
Mulţumesc.
Giardello.
Domnule detectiv, sunt Abigail Clayton.
Da, suntem pe drum. S-a întâmplat ceva?
- Pe drum? - Da, de când am vorbit ultima dată.
Când am vorbit ultima dată? Acum două săptămâni?
Nu, am vorbit acum mai puţin de-o jumătate de oră.
Nu, trebuie să vă înşelaţi. Eram la duş. Nu am vorbit la telefon.
- Nu cu dumneavoastră am vorbit? - Nu. Dumnezeule!
- Cu ce pot să vă ajut? - Aş dori să închid un cont.
Foarte bine.
Puteţi să păstraţi asta.
În regulă.
Închidere de cont.
Îmi puteţi da parola contului, vă rog?
Hulahoop14.
Gata.
Foarte bine, domnişoară Clayton.
Totul pare să fie în ordine aici.
Minunat.
Acum, înainte să încheiem, trebuie să vă pun câteva întrebări.
Îmi cer scuze, nu va dura decât câteva minute.
Justine Waters a hotărât să iasă din ascunzătoare.
Am rămas fără cerneală.
Va fi una din acele zile...
Se va afla la Banca Waters, Strada 59, colţ cu Broadway.
Foarte bine.
Aţi fost în orice moment nesatisfăcută de serviciile noastre?
Nu.
Mă bucur să aud asta.
Foloseşte numele de Abigail Clayton.
Pot să vă întreb, care sunt motivele pentru care vă retrageţi banii?
Va purta o rochie neagră.
Plec din ţară.
Minunat! Plecaţi în Europa?
Tocmai am fost la Paris cu logodnica mea.
Am stat la... Dumnezeule, cum se numea hotelul ăla?
A fost minunat. Avea valeţi şi...
Doamne, cum se numea hotelul?
Scuzaţi-mă.
Băieţi, cum merge treaba?
Aveţi o zi plină, nu?
Să vă hidrataţi.
Ţineţi minte, nu vă opriţi decât pentru semafor şi fuste scurte.
Vă simţiţi bine?
Da...
Trebuie doar să mă grăbesc. Am de prins un avion.
Lăsaţi lucrurile pe ultimul moment, nu? O femeie pe gustul meu.
Tatăl meu spunea mereu:
"Dacă nu ai făcut-o în ultimul moment, nu ai făcut-o bine."
- Asta e amuzant. - E un tip amuzant.
În cele din urmă, putem face ceva pentru a ne îmbunătăţi serviciile?
- Nu. Aţi fost minunat. - Vă mulţumesc.
Bine.
Mai aveţi şi alte întrebări la care vreţi să vă răspund,
înainte să vă lichidăm contul?
Da. Îmi puteţi spune care e balanţa contului?
Nicio problemă.
Şapte douăzeci.
720 de milioane?
Îi vreţi pe toţi în bancnote de un dolar?
O să cumpăraţi Franţa?
Dumnezeule!
- 720 de milioane. - Dumnezeule.
Sunteţi grozav de haioasă. 7,20 dolari.
Vreţi un cec pentru ei?
7,20 dolari. Nu e corect?
Aveam 7,20 dolari pe numele meu.
Domnişoară Clayton, sunteţi bine?
Ce cauţi aici?
Am plecat.
Nu mai puteam să rămân acolo.
Te-ai asigurat tu de asta.
Putem să mergem undeva ca să vorbim?
Nu cred că avem timp pentru asta, Abigail.
Am dat nişte telefoane.
- Telefoane? - Da.
Am sunat o mulţime de oameni.
Vreau să spun, ai stat ascunsă o grămadă de timp.
Asta e petrecerea ta de dezvăluire, Abigail.
De ce îmi tot spui Abigail?
Aşa i-ai spus că te cheamă. Nu-i aşa?
Asta ai vrut să faci.
Să-mi furi viaţa, să arăţi ca mine, să-mi furi banii.
Sau poate că e Justine.
Îmi pare rău.
Am atâtea să-ţi spun.
Nu cred că mai avem mult timp, sper că nu e o poveste lungă.
Te rog.
Trebuie să mai fie o cale.
Ar trebui să pleci.
Du-te.
E un cadavru în apartamentul tău.
Scuză-mă! Scuză-mă, eşti Justine Waters?
Vă rog, plecaţi!
Nu!
Încotro?
Aeroportul Kennedy.
Ce se întâmplă acolo?
Au găsit-o pe fata aceea, Justine Waters.
Nu mai spuneţi!
Nu aveţi bagaje?
Nu, fără bagaje.
Încotro vă îndreptaţi?
Spre un loc călduţ şi sigur.
Călduţ şi sigur.
Şi eu mi-am dorit întotdeauna să merg acolo, doamnă.
Nu, nu "doamnă".
Poţi...
Poţi să-mi spui Lillian.
Subtitrarea - BOGDAN VAMAN www.empire.ro