Traducerea: Kprice/Avocatul31 Subtitrări-Noi Team
Astăzi trăiesc mai mulţi oameni decât au murit în istoria umanităţii.
Însă numărul morţilor creşte.
Într-o zi nu va mai fi loc pentru a îngropa pe nimeni.
Cum rămâne cu zgârie-norii pentru morţi
care s-ar putea construi?
Ar putea fi sub zgârie-norii pentru cei vii
care sunt clădiţi.
S-ar putea îngropa oamenii 100 de etaje mai jos
şi lumea celor morţi ar putea fi sub lumea celor vii.
Binecuvântat fie sufletul fratelui nostru Tom.
Nu ştie nimeni că sicriul e gol?
Ar fi trebuit să-l umple cu pantofi sau cu altceva.
E o înmormântare simulată.
Ca cea pentru peştişorii aurii.
Este ceea ce este, Oskar.
N-are niciun sens.
Dacă ai putea coborî cu liftul să-ţi vizitezi rudele decedate?
Aşa cum treci podul pentru a-ţi vedea prietenii din Brooklyn.
Sau mergi cu feribotul pe o insulă.
Tata mi-a spus cândva că New York avea şi o a şasea regiune.
Chiar lângă Manhatan.
Însă nu mai poate fi vizitată.
Pentru că s-a scufundat.
Nu mai ştie nimeni unde se află.
Bine.
Crezi că eşti isteţ? Hai să găsim a şasea regiune.
Bine.
Şi?
- Ce? - Şi ce?
Cum vrei s-o găsesc?
Care sunt indiciile?
A ridicat din umeri de parcă n-ar fi ştiut despre ce vorbesc.
Mi-a plăcut asta.
Era jocul meu preferat pe care îl jucam cu tata.
Îl numisem "expediţie de recunoaştere".
Am găsit ceva din fiecare decadă a secolului XX.
Eşti genial.
E genial.
Căutarea regiunii a şasea a fost cea mai grozavă expediţie.
Bun, avem entomologie şi elementologie francofilă pentru amatori.
Consultanţă în calculatoare.
- De ce sunt toate pentru amatori? - E un compliment.
Pacifişti amatori?
Inventatori amatori.
Şi asta.
Gata, am rezolvat.
Tata a conceput expediţia că să vorbesc cu oamenii.
Ştia c-o să-mi fie greu.
Ce vrei?
Tu ce crezi?
Ar putea fi util.
Nu poţi să-mi spui nici dacă sunt pe calea cea bună?
Dacă nu-mi spui, cum voi putea avea dreptate?
Uite un alt mod de a privi lucrurile.
Cum te-ai putea înşela?
Nu înceta să cauţi.
Central Park nu era în locul în care se află acum.
Tata spunea că se afla în centrul regiunii a şasea.
Cârlige enorme au fost înfipte adânc în pământ,
iar parcul a fost tras de toţi cetăţenii din New York,
ca un covor peste zona a patra, dintr-a spre a şasea, până în Manhattan.
Am găsit ceva! Terminat!
Ce anume, Oskar? Terminat!
Cod 3! Terminat!
Tata spunea că datorită indiciilor din Central Park
ştim că a existat regiunea a şasea.
De unde-i asta?
Era a tatălui meu.
Mi-a dat-o când eram mic.
Nu mi-a folosit prea mult.
Ce-i asta?
Filmele vechi ale bunicii.
Nu le-am mai văzut de ani de zile.
Ştii cum arăta tatăl tău?
Nu, habar n-am.
Ceea ce ştiu e că e din Dressnen, Germania.
Era foarte rău
şi a hotărât că nu-şi doreşte o familie.
- Asta-i tot? - Asta-i tot.
Ţi-ai dorit dintotdeauna să fii bijutier?
Mi-ar fi plăcut să fiu şi om de ştiinţă.
Nu voi şti niciodată.
De ce?
Pentru că sunt bijutier.
Câmpuri de căpşuni plantate în castelul tău.
Ce caută?
Când va găsi, o să-ţi spună.
L-am trimis în toate colţurile parcului
să discute cu toţi oamenii pe care îi întâlneşte.
Va fi cea mai importantă expediţie de recunoaştere din toate timpurile.
Nu-i mai da sarcini aşa dificile.
Dacă era uşor, nu merita efortul.
Gândeşte-te ce fel de adult va deveni.
Nu ştiu. Pentru asta te am pe tine.
Va fi genul de băiat care se îndrăgosteşte de prima fată autoritară.
Adică frumoasă.
- Frumoasă. - Şi inteligentă.
Care-i va spune ce să facă.
Îţi spun cât e factura?
E ultima. 70/71,40.
71 de dolari şi 40 de cenţi.
- La ţanc! - Chiar exista regiunea a şasea?
Dacă vrei să crezi ceva, poţi găsi argumente.
Ce argumente?
Indiciile, bineînţeles.
- Ce indicii? - Cum ce indicii? Indiciile!
Registrul fosilelor bizare din Central Park,
PH-ul echilibrat al acelui lac de acumulare.
Şi asta ne conduce la... leagăne.
Conform documentelor din registru,
s-a găsit un bilet sub leagănele
din Central Park,
şi datorită mai multor teste ştiinţifice,
pe care tu eşti prea mic, iar eu prea simplu
pentru a le înţelege,
au reuşit să afle că biletul probabil a fost scris...
- în regiunea a şasea. - Ce scria?
Ce întrebare fantastică!
Hai să aflăm.
Nu spune.
Ar trebui, dar nu spune.
- Pot să-l văd? - Ce?
Ce vrei să vezi?
A fost ultima noastră conversaţie.
- Dă-mi-l! - E în spatele tău. În spate.
Stai.
Următoarea dată când i-am auzit glasul tatălui meu
a fost când m-am întors de la şcoală în dimineaţa acelei zile cumplite.
Dă-te!
Din cauza celor întâmplate
ne-au lăsat să plecăm de la şcoală mai devreme.
E îngrozitor.
N-ai voie să fumezi pe hol.
Ai putea avea probleme.
Nu există aşa ceva astăzi.
Unde sunt părinţii tăi?
E cineva în centrul oraşului?
Mama e la serviciu, iar tata are o întâlnire pe undeva.
În orice caz, nu e treaba ta, băgăreţule.
Ai vorbit cu ei?
Pupă-mă-n fund.
Doamne...
Primul mesaj. 11 septembrie, ora 8:56 A.M.
Eşti acolo?
Alo!
Dacă eşti acolo, ridică receptorul.
Am sunat la birou, dar nu răspunde nimeni.
Ascultă-mă, s-a întâmplat ceva. Sunt bine.
Ni s-a spus să rămânem unde suntem,
să aşteptăm pompierii.
Sunt sigur că totul e în ordine. Te sun când aflu mai multe.
Te-am sunat să-ţi spun că sunt bine
şi să nu-ţi faci griji. Te sun mai târziu. Pa, pa.
Mesajul al doilea. 11 septembrie, ora 9:12 A.M.
Eşti acolo? Eşti acolo?
Tot eu sunt.
Alo.
Scuze, speram că...
eşti acasă. Nu ştiu dacă ai auzit ce s-a întâmplat.
Voiam că-ţi spun că sunt teafăr. Totul e bine.
Încă aşteptăm să vedem ce trebuie să facem.
E un adevărat haos.
Dacă ar exploda soarele,
n-ai afla în primele 8 minute.
Pentru că atât durează până călătoreşte lumina spre noi.
Timp de 8 minute, lumea ar avea încă lumină.
Şi încă ar simţi căldura.
A trecut un an de când a murit tata.
Şi am putut simţi cele 8 minute alături de el...
terminându-se.
Nu mai intrasem în debaraua tatii din acea zi cumplită.
Mama nu i-a atins lucrurile.
Erau toate acolo.
Nu înceta să cauţi.
Oskar, ai păţit ceva?
Sunt Oskar Schell, bunico.
Bunico, eşti trează?
Terminat.
- Bunico. - Aici bunica.
De ce nu dormi?
Vrei să vin la tine?
Terminat.
Ţi-a spus tata ceva de vreo cheie specială, bunico?
Terminat.
O cheie specială? Nu cred.
O cheie specială? Pentru ce?
Pentru ce este cheia specială?
Terminat.
Chiriaşul e acasă?
Terminat.
Chiriaşul? Nu. Nu vine niciodată aşa devreme.
Terminat.
Bunica îi închiriase o cameră unui bărbat
la 3 săptămâni după cea mai cumplită zi.
De ce e mereu închisă uşa chiriaşului?
- De ce nu-l pot cunoaşte? - Relaxează-te.
De ce nu îmi poţi spune nimic despre el?
E dintr-o altă ţară. Acum cântă.
- Cât timp va rămâne aici? - Nu rămâne nicăieri prea mult.
E periculos?
Dacă îl vezi vreodată, să nu spui nimic.
S-ar putea înfuria foarte tare.
Acum cântă.
Ce ai găsit, Oskar?
Terminat.
Oskar? Mai eşti acolo?
Oskar!
E pentru un fel de cutie cu lacăt.
Nu e ca cele de aici.
E mai lată şi mai dificil de rupt.
Dar nu cred că e pentru un seif fix.
Ar putea fi pentru o casetă bancară de valori,
de la o căsuţă poştală...
E veche. De vreo 20, 30 de ani.
Cum aş putea găsi firma care a fabricat-o?
Ar fi putut-o fabrica oricine.
Cum găsesc lacătul în care să se potrivească?
Mă tem că nu te pot ajuta.
Asta dacă nu vrei s-o probezi în orice găseşti.
Nu se ştie niciodată în ce se poate potrivi o cheie.
Sunt un milion de posibilităţi diferite.
Asta îmi place mie la chei. Mereu deschid câte ceva.
Doar una.
N-ar trebui să fii la şcoală?
E ziua doctorului Martin Luther King Jr.
A doua minciună.
Începusem să-mi număr minciunile din acea dimineaţă,
când îi spusesem mamei că am febră.
Nu vreau să molipsesc o mulţime de oameni la şcoală.
Ar putea fi un virus transmisibil.
Credeam că ziua lui Martin Luther King era în ianuarie.
Era.
Au schimbat-o. Aia a fost a treia minciună.
Stai puţin.
Cine-i "Black"?
De pe plic.
Vreun cunoscut?
Ar putea fi cineva care ştie ceva despre cheie.
Vă mulţumesc că sunteţi un lăcătuş atât de bun.
Pentru ce îţi trebuie?
Un proiect de la şcoală.
A patra minciună.
De ce nu eşti la şcoală?
Au spus că deja ştiu prea multe.
Black, Black, Black...
Black era, cu siguranţă, o persoană.
Probabil...
Dacă Black era o persoană, el sau ea trebuie să-l fi cunoscut pe tata.
Dar cum?
Şi cum îl voi găsi?
Sau pe ea.
Făcea parte din expediţia de recunoaştere?
Aici nu e.
Expediţiile tatii mereu au inclus o călătorie.
17,843 mile.
Brazilia!
Şi mereu le planifica până în cele mai mici detalii.
Şi-au mers o mie de mile...
şi şapte sute...
Ce altceva putea fi?
Dacă exista o cheie, exista şi un lacăt.
Dacă exista un nume, exista şi o persoană.
Am venit!
Trebuia să existe un lacăt.
Şi îl voi găsi pentru că el îşi dorea să-l găsesc.
Şi îl voi găsi pentru că era singurul mod
de a-mi prelungi cele 8 minute alături de el.
Poate le-aş putea prelungi la nesfârşit.
Am adunat într-un rucsac lucruri esenţiale pentru supravieţuirea mea.
Şi această mască de gaz
pe care mi-a cumpărat-o bunica după cea mai cumplită zi.
Tamburina, să mă ajute să-mi păstrez calmul.
Binoclul, evident.
Trebuia să am puţine bagaje, pentru a călători cât mai repede posibil.
Jurnalul meu de expediţie.
Aparatul foto al tatălui tatălui meu.
Scurta istorie a timpului, de Steven Hackin,
pe care mi-o citea tata.
Celularul, fursecurile, care-mi plac la nebunie.
Cheia...
Evident.
Şi mesajul tatălui meu pentru a nu înceta căutările.
Şi nu voi înceta. Niciodată.
Hei!
Unde te duci?
Afară.
Unde?
Ţi-am mai spus, la convenţia de benzi desenate, cu Mich.
Mă întorc mai târziu. A cincea minciună.
Cu excepţia părţii "revin mai târziu".
Lasă-ţi telefonul deschis şi sună-mă din oră în oră, da?
Vorbesc serios.
Nu ştiam ce mă aştepta.
Deşi mă durea stomacul şi îmi lăcrimau ochii,
hotărâsem că absolut nimic n-o să mă oprească.
Nici măcar eu.
Mai întâi...
Abby Black din Forth Green, Brooklyn.
Pentru că transportul în comun mă panica,
am mers pe jos.
Mereu mi-a fost greu să fac anumite lucruri.
Funcţionează liftul, geniule.
Ştiu, retardatule.
Însă cea mai cumplită zi a făcut lista mult mai lungă.
Bătrâni,
oameni care aleargă,
avioane,
chestiile înalte,
lucrurile în care puteai rămâne blocat,
lucrurile zgomotoase,
ţipetele, plânsetele,
oamenii cu dinţii stricaţi,
bagajele fără stăpân,
pantofii fără stăpân,
copiii fără părinţi,
chestiile care sunau, care scoteau fum,
oamenii ce mâncau carne,
oamenii ce priveau în sus,
turnurile, tunelurile,
lucrurile silenţioase, zgomotoase,
lucrurile cu faruri, cu aripi...
Pădurile mă făceau în mod deosebit să intru în panică.
- Hai, încearcă. - Nu pot să încerc.
Dacă nu încerci, n-o să ştii niciodată.
- Încearcă. - Nu fi dezamăgit de mine.
Hai, ia sucul.
Şi bunica m-a crescut la fel.
Preferatul meu era...
Unu, doi... al treilea din dreapta.
Deoarece credeam că se va balansa mai sus decât celelalte.
Când toată lumea pleca acasă,
eu mă legănam.
Eram doar eu şi leagănele.
Meditam mult aici,
mai ales când am învăţat să-mi fac vânt.
Mă legănam cât de sus puteam.
Până când nu puteam urca şi mai sus.
Şi atunci...
săream.
Pentru o clipă mă simţeam la fel de liber ca o pasăre.
Ar trebui să încerci şi tu, Oskar.
Ţi-ar putea schimba modul în care percepi lucrurile.
N-ar fi ceva sigur.
Nu trebuie să sari.
Putem pleca acasă acum?
Forth Green.
Forth Green!
Forth Green! Forth Green! Forth Green!
Ce faci?
Bună ziua. Numele meu e Oskar Schell.
L-aţi cunoscut pe tata? Thomas Schell.
- Sunteţi Abby Black. - Da.
Sigur vi se spune deseori asta, dar dacă veţi căuta
"incredibil de frumoasă" în dicţionar, aţi găsi o poză cu dvs.
Aş putea intra?
Nu e un moment potrivit acum.
De ce?
Lucram la ceva.
Mai aduc bere. Fă-te comod.
Şi eu.
Ce anume făceaţi?
- E cumva treaba ta? - E o întrebare retorică?
Trebuia să intru.
Îmi este extrem de sete.
A şaptea minciună.
Ce vrei să bei?
Cafea rece, jumi-juma, vă rog.
Vii?
Îmi place poza.
Şi mie.
- Cât de multe ştii despre elefanţi? - Mai nimic.
Eu ştiu destul de multe.
Am cărţi africane.
E o femeie care a stat 10 ani în Congo.
Studia elefanţii pentru a afla modul în care aceştia comunică.
Abby! Unde sunt toate?
În ultimul an a început să le răspundă elefanţilor.
E într-adevăr fascinant.
Dacă îi creşti, te consideră ca un membru al familiei.
Şi îşi amintesc.
Infăţişarea, vorbirea.
Mă întreb ce simţeau când auzeau chemările.
Nu ştiu.
- Plângeau? - Doar oamenii plâng cu lacrimi.
Ştiai asta?
Elefantul din poză plânge.
Aşa pare, dar probabil au editat poza în Photoshop.
Nu plânge.
Salut, Bob. Ce faci? Grozav.
Şi eu. Ce-ai mai făcut?
Super. Chiar super tare. Vin şi eu.
Ne vedem la ora 15:00.
Cine era?
Soţul meu.
Probabil ţi se pare totul foarte ciudat.
Cred că multe lucruri sunt ciudate.
Lumea îmi spune tot timpul că sunt ciudat.
Mi-au făcut analizele cândva să vadă dacă am autism.
Tata spune că e boala celor mai deştepţi decât toţi ceilalţi,
dar nu pot fi înţeleşi.
Testele nu au fost concludente.
Eşti sigură că nu l-ai cunoscut pe Thomas Schell?
Era în clădire.
Pe 11 septembrie.
Încerc să găsesc lacătul cheii care era într-un plic de-al tatălui meu.
Îmi pare rău, nu ştiu nimic despre cheie sau tatăl tău.
Aş putea-o păstra?
Mi-ar face plăcere.
Credeam că-ţi place.
S-au schimbat multe pe aici.
Pot să te pup?
Eşti foarte drăgălaş, dar nu cred c-ar fi o idee bună.
Pot să-ţi fac o poză, ca să-mi amintesc de tine?
Cum a fost la convenţia de benzi desenate?
Ai stat acolo toată ziua?
Vrei să descui uşa, te rog?
Oskar, descuie uşa, te rog.
Oskar!
Lasă-mă să intru!
Oskar, te rog, dă-mi voie să intru.
De ce vrei să intri?
Să-ţi spun că te iubesc.
Nu ştiu, speram că eşti acasă.
Nu ştiu dacă ai auzit ce s-a întâmplat, dar voiam să-ţi spun că...
sunt teafăr, totul este în ordine.
Încă aşteptăm să vedem ce trebuie să facem.
E un adevărat haos. Pompierii trebuie să sosească.
Al treilea mesaj. 11 septembrie.
Ora 9:58 A.M.
Oskar?
Oskar!
Oskar?
Te simţi bine?
Da.
- Te-au lăsat să pleci de la şcoală? - Da.
Ştii ce s-a întâmplat?
Da.
Mama ta trebuie să ajungă acasă în curând.
Vrei s-o aştepţi aici până vine?
Presupun că da.
Vrei s-o aştept împreună cu tine?
E în regulă.
Eşti sigur?
Afirmativ.
Eşti sigur?
Oskar...
Te-a sunat tata?
Sunt mesaje în mesageria vocală?
Liniile sunt ocupate. Încercaţi mai târziu.
Liniile sunt ocupate. Vă rugăm, încercaţi mai târziu.
Te rog... te rog...
Ne pare rău, conexiune indisponibilă. Vă rugăm să încercaţi mai târziu.
Liniile sunt ocupate. Vă rugăm, încercaţi mai târziu.
Ne pare rău, apelul dvs nu a putut fi efectuat.
Înregistrează.
Bună! Aţi sunat la familia Shell.
Azi este joi, 11 septembrie.
Acestea sunt evenimentele zilei.
Este totul în regulă.
Respiraţia se opreşte brusc cu un zgomot puternic. Ei îi spun "Soapta stelelor".
Bună! Aţi sunat la familia Shell.
Acum nu le va mai asculta nimeni,
cum le-am ascultat eu.
Ca şi cum nu s-ar fi întâmplat nimic.
De câte ori plecam din apartamentul nostru, deveneam puţin mai uşor,
pentru că eram mai aproape de tata.
Dar mă şi îngreunam puţin,
pentru că eram departe de mama.
De ce mă priveşti aşa?
Cum te privesc?
De parcă am făcut ceva greşit.
- Ai celularul? - E aici.
Te iubesc.
Poate a stat acolo până am plecat.
Sau poate plecase deja.
Poate vorbea prea încet pentru ca eu s-o pot auzi.
Hazelle Black, locuia în Hamilton High.
Doamne, te rog, ai grijă de micuţul Oskar.
Mă rog, Doamne, să faci un miracol pentru el.
Să-l ţii în siguranţă, în braţele Tale iubitoare.
În timp ce el îşi va urma calea.
Amin.
Ţine minte.
Fiecare zi e un miracol.
Eu nu cred în miracole.
Să găseşti locul în care se potriveşte această cheie, ar fi un miracol.
Am început cu o problemă simplă.
O cheie fără lacăt.
Şi am conceput un sistem potrivit pentru rezolvarea problemei.
Am desfăcut totul până în cele mai mici bucăţele.
Şi am început să gândesc că fiecare persoană e un număr
într-o ecuaţie gigantică.
Ar putea fi de la o casă de valori.
Sau de la un seif.
E veche. Aş putea încerca să văd dacă se potriveşte la ceva?
Dar nu dădea rezultate...
Pentru că oamenii nu sunt ca cifrele.
Seamănă mai mult cu literele.
Iar aceste litere vor să devină poveşti.
Tata spunea că poveştile trebuie povestite.
Haide, haide, haide!
Am programat câte o vizită de 6 minute cu fiecare persoană cu numele Black.
Dar niciodată nu dura doar 6 minute.
Fiecare îmi lua mai mult timp decât plănuisem.
Încercau să mă consoleze, să mă facă să mă simt bine vizavi de tata.
Şi să-mi povestească poveştile lor.
Dar nu voiam să mă simt mai bine şi nu-mi doream prieteni.
Nu voiam decât lacătul.
3 ani.
Nu mă apropiam deloc de tata.
Îl pierdeam.
Eşti imbecil cumva?
Tată! Cu tine vorbesc!
Deschide uşa asta idioată!
Probabil este...
foarte confuz.
Te sun mai târziu.
Oskar, ce este?
Promiţi că nu mă îngropi după ce mor?
- E miezul nopţii, Oskar. - Promiţi că nu mă îngropi când mor?
N-o să mori.
Vei avea o viaţă foarte, foarte lungă.
Eşti sigură?
Foarte sigură.
Atunci pune-mă într-un mausoleu de deasupra pământului.
Trebuie să vorbim.
Despre mausoleul meu?
Nu.
Despre ce se întâmplă.
De ce ţi-e atât de dificil să-mi vorbeşti?
În caz că n-ai observat, jumătate din timp dormi.
Iar în cealaltă jumătate, uiţi de prima jumătate.
Eşti ceea ce legal se numeşte un părinte absent.
Aşa sunt.
Care parte?
Toate.
Tata spunea că "adevărul te va elibera".
Tata nu-i aici. Suntem doar noi doi.
Mai degrabă unu şi un sfert, ca să fie matematic corect.
Nu pleca din cameră, Oskar.
- Dacă mor mâine? - N-o să mori mâine.
Nici tata nu credea că va muri a doua zi.
- N-o să ţi se întâmple ţie. - De unde ştii ce-o să se întâmple?
Nu ştii aproape nimic. Ai îngropat o cutie goală!
- Nu contează! Amintirea lui e acolo! - Ba exact asta contează!
Tata era în casa asta!
Acum este pe acoperiş!
- Si în râu! - Oskar!
Si în plamânii a milioane de oameni din jurul New York-ului
care îl respiră de fiecare dată când trag aer în piept!
- Nu aşa funcţionează! - De unde ştii tu cum funcţionează?
Nu ştii nimic despre atomi şi molecule.
Ar putea face parte din glodul din Central Park!
E suficient. Încetează!
- Scuză-mă, "dr. Fissie"... - Încetează.
E adevărat! De ce nu pot spune adevărul?
Încetează.
Trebuie să aibă o logică!
- Nu totul are logică, Oskar! - Ar trebui!
Nu există un răspuns pentru orice.
Nu sunt prost!
Nu are logică deloc! E o minciună!
O cutie goală!
Ştiu că e o cutie goală!
Ştiu, dar am făcut asta pentru tine şi pentru mine,
ca măcar să încercăm să ne luăm rămas bun de la el.
Pentru că a murit, Oskar. A murit şi nu se mai întoarce.
Niciodată. Nu ştiu de ce un avion s-a izbit de o clădire.
Nu ştiu de ce a murit soţul meu.
Dar oricât te vei strădui, Oskar,
n-o să aibă niciodată logică, pentru că chiar nu are.
Nu are nicio logică!
La naiba cu tot! Nu ştii nimic!
De ce m-ai minţit?
Despre ce vorbeşti?
- Unde erai? - Când?
În acea zi. În cea mai cumplită zi.
Ştii că eram la serviciu.
Nu era nimeni aici.
Mi-aş fi dorit să fi fost.
- Dar nu a fost posibil. - Trebuia să faci să fie posibil.
Nu pot transforma imposibilul în posibil.
Aş fi vrut să fii tu.
Aş fi vrut să fi fost tu în clădire în locul lui.
Şi eu la fel.
N-am vrut să spun asta.
Ba da, ai vrut.
Întoarce-te în pat.
Bună.
Am încercat să te sun. Mă duc acum acasă.
- Thomas, mă auzi? - Da, te aud.
Este incredibil. Te uiţi la asta?
Ascultă, nu prea am timp.
Eu ajung acasă în 20 de minute.
Ascultă-mă. Sunt în Turnurile Gemene.
Cum adică eşti în Turnurile Gemene?
Am avut o întâlnire, dar totul e în regulă. Ne-au spus să rămânem unde suntem.
Am spart o fereastră pentru a avea aer.
- Unde eşti? - La etajul 106 din turn.
Ascultă-mă. Vino imediat acasă.
Totul va fi bine.
Unde-i Oskar?
Oskar e în drum spre casă. Te rog să mă asculţi.
- Vino imediat acasă. - Vin acasă şi îi spun eu.
- Ce să-i spui? - O să-i spun...
Îi spun ce se întâmplă.
Îi spun unde am fost.
Pompierii sunt pe drum.
Suntem toţi bine. Trebuie să aşteptăm.
Thomas?
Asta trebuie să facem.
- Bine? - Nu e bine.
Nu, nu e bine. Ascultă-mă.
Uite ce-o să faci.
Trebuie să găseşti o cale de ieşire.
- Da. - Mă auzi?
- Da. - Găseşte scara...
şi vino acasă...
Trebuie să închid. Toată lumea vrea să vorbească la telefon.
- Nu! - Nu păţesc nimic.
Totul va fi bine.
Nu mai spune asta şi caută scările.
Vreau să ştii că te iubesc la nebunie!
Te iubesc la nebunie.
Vorbeşte-mi în continuare.
- Te sun în câteva minute. - Te rog, vorbeşte-mi în continuare.
Bunico, eşti trează?
Terminat.
Bunico, te rog, trezeşte-te.
Terminat.
Te rog.
Terminat.
Bunico.
Ştiu că e cineva înăuntru.
Nu-ţi fac niciun rău.
Nu am decât 4 ani.
Minciuna numărul 64.
Cine eşti?
Chiriaşul.
Sunt Oskar Schell.
Nepotul bunicii.
Ştii unde e bunica?
- În oraş. - În oraş?
La ora asta?
Ştii unde? E o chestiune de viaţă şi de moarte.
O putem aştepta împreună.
Eşti un necunoscut? Tehnic.
N-aş intra în dormitorul unui necunoscut.
Cum de nu vorbeşti? Ai corzile vocale afectate cumva?
Sau te-a speriat ceva îngrozitor?
Super!
Când ai vorbit ultima oară?
Ai încercat vreodată să vorbeşti?
De ce nu încerci să-mi spui ceva?
Haide. Numele meu este...
Chiriaşul.
Ai cazier?
Nu.
Le-ai făcut rău oamenilor pentru a putea trăi?
Nu.
Care e povestea ta atunci?
Povestea mea este povestea mea.
Trebuia să spun cuiva.
Nu mai puteam păstra secretul.
Pot să-ţi spun povestea mea?
Da.
Tatăl meu a murit pe 11 septembrie.
După ce-a murit, n-am intrat un an în camera lui, pentru că-mi era foarte greu
şi-mi venea să plâng.
Dar într-o zi
mi-am făcut curaj şi am intrat în camera lui.
Îmi era dor să fac Tae Kwon Do cu el, pentru că mă făcea să râd.
Am intrat în dulapul lui, unde erau hainele şi lucrurile lui.
M-am urcat să iau vechiul lui aparat foto,
dar am spart o vază în mii de ţăndări, iar înăuntru era numele Black.
Am ştiut că tata lasase undeva ceva pentru mine,
la care ajungeam descuind cu cheia, şi trebuia să găsesc acel ceva.
Asa că m-am dus la Walt, lacatuşul, pe care mi l-a recomandat Stan, portarul.
Mi-a spus că cheia putea descuia orice încuietoare
din oricare cele cinci zone administrative.
Am numărat 472 de persoane care aveau numele de familie Black,
şi 216 adrese diferite.
Evident, unii Black locuiau împreună.
Am calculat că dacă vizitez doi în fiecare sambată,
plus sărbătorile, minus timpul alocat piesei Hamlet de la şcoală
mineralelor, monezilor şi benzilor desenate,
îmi va lua trei ani să-i vizitez pe toti.
Dar asta o să fac!
O să ma duc la fiecare persoană pe nume Black
şi o să aflu la ce încuietoare se potriveşte cheia
şi ce voia tatăl meu să găsesc.
Este cel mai bun plan posibil. Patru cifre.
Am clasificat lumea în funcţie de zona şi a trebui să îi spun mamei o altă minciună,
pentru că nu ar fi înţeles cât de mult trebuia să merg
să aflu la ce încuietoare se potriveşte cheia
ca să mă facă să înţeleg lucruri ce nu aveau niciun sens,
precum uciderea lui într-o clădire
de către nişte oameni care nici măcar nu-l cunoşteau!
Văd oameni care nici măcar nu vorbesc engleza
care se ascund în camere...
Black spune că vorbeşte cu Dumnezeu.
Dacă vorbeşte cu Dumnezeu, de ce nu i-a spus să nu-i ucidă fiul?
Dacă a permis ca oamenii să piloteze avioane în clădiri,
poate că vorbeşte cu un Dumnezeu diferit de al lor.
Este un bărbat, care este o femeie, sau o femeie care este un bărbat
în acelaşi timp
şi nu am vrut să mă apropii de el/ea pentru că mă sperie,
pentru că el/ea este diferit/ă.
Încă mă întreb dacă are vagin sau penis...
Dar ce contează?
Cum ar fi locul ăsta dacă toată lumea ar avea aceeaşi tunsoare?
Îl văd pe dl Black care nu a auzit niciun sunet în 24 de ani,
ceea ce înţeleg, pentru că îmi lipseşte vocea tatălui meu foarte mult
când spunea: "Te-ai trezit?", sau...
Să mergem să facem ceva.
Şi îi văd pe fraţii gemeni împreună.
Şi este un rahat. Trebuie să fie un rahat! Un rahat!
Era acelaşi desen al aceleiaşi persoane tot timpul!
Boris Black, portarul, a fost profesor de şcoală în Rusia,
iar acum spune că îi moare creierul.
Ramos Black, fost un colecţionar de monede,
dar acum nu are suficienţi bani cât să mănânce în fiecare zi!
Alan Black a fost închis în spatele unei uşi fără nicio cheie.
Ceea ce este mai rău decât un zid din cărămidă.
Iar eu simt că m-am lovit de un zid de cărămidă
pentru că am încercat cheia în 148 de locuri diferite,
Dar cheia nu s-a potrivit.
Nu a deschis nimic din ce tata ar fi vrut să găsesc
ca să ştiu că va fi totul în regulă fără el.
Atunci lasă asta aşa.
Şi mă simt speriat de fiecare dată când mă duc într-un loc ciudat.
Sunt atât de speriat încât trebuie să mă abţin
să nu sfărâm totul,
dar nu am uitat niciodată ce am auzit că i-a spus mamei
în legătură cu cea de-a şasea diviziune administrativă.
Că dacă lucrurile ar fi uşor de găsit...
Nu ar merita să fie găsite.
Şi sunt în continuare speriat de fiecare dată când plec de acasă
de fiecare dată când aud o uşă deschizându-se.
Şi nu ştiu absolut nimic nou faţă de ce ştiam la început!
Îmi lipseşte tata mai mult ca oricând.
Cu toate că scopul era să îl găsesc.
Doare prea mult.
Uneori cred că am făcut ceva foarte rău.
Rău?
Sunt obosit. Mă duc în pat.
Nu-i spune bunicii că ne-am întâlnit.
Vrei să...
Ce să vreau?
Să vin să caut cu tine?
Nici vorbă. Absolut deloc.
Nu, nu, nu.
Sigur. Sâmbăta următoare, la ora 7 dimineaţa.
Am ajuns acolo cu 23 de minute şi 37 de secunde mai devreme,
pentru orice eventualitate.
Nu ştiam dacă voiam ca el să fie acolo.
Nici măcar nu ştiam dacă nu vreau să fie acolo.
Aveam întreaga zi să aflu.
Dacă o să vii cu mine, există reguli.
Ai voie doar 2 pauze pentru toaletă.
Şi una de 19 minute pentru masă.
Observările sunt strict interzise,
cu toate că pot fi luate în considerare locurile istorice.
De asemenea,
am o listă cu 15 întrebări simple
despre tine la care aş vrea să răspunzi.
Vino.
Regula numărul patru: ţine pasul.
Nu mă pot opri să te aştept la fiecare două minute.
J. Black este în zona H. Zona EQ16 pe hartă.
Este în Rockway, 17 kilometri.
Pe aici.
Nu călătoresc cu metroul.
Nu este sigur.
Este o ţintă evidentă. Întregul sistem de transport public este o ţintă.
Poţi fi aruncat în aer de către oameni care nici măcar nu te cunosc.
Nu...
A scris: "Nu pot merge atât de departe."
A scris că dacă voiam să meargă cu mine,
trebuia să mergem cu autobuzul sau cu metroul.
Iar metroul era mult mai rapid.
Şi a scris:
"Oricum, nu are de ce să-ţi fie frică.
Am replicat:
Este uşor pentru tine să spui asta!
Ceea ce, de fapt...
nu era adevărat.
Uneori trebuie să ne învingem temerile.
Nu te gândi la nimic.
"Să nu mă gândesc la nimic". Asta este o expresie contradictorie.
Precum... "Acum, apoi".
O expresie contradictorie există atunci când două cuvinte se contrazic reciproc.
Eu şi cu tatăl meu obişnuiam să avem războaie cu asemenea expresii.
"Amuzant de serios".
"Tăcere asurzitoare".
"Copii originale".
"Găsirea lipsei".
Elev profesor?
"Gaz lichid".
"Evident confuz".
"Morţii vii".
"Aproape exact"?
"Imitaţie originală".
"Din întâmplare cu intenţie".
"Enorm de mic".
Şi cu toate că nu a rostit niciun cuvânt,
pentru prima dată de când murise tatăl meu,
am simţit că aveam cu cine să vorbesc.
Nu este nimeni acolo.
O să te ucid!
- Ce faci?! - Pleacă de acolo!
Hei, tu!
Ce faci cu aparatul ăla de fotografiat?
Cum de ai încetat să vorbeşti?
Am făcut o cercetare amănunţită.
Ştii, este imposibil medical să nu vorbeşti,
doar dacă îţi sunt extirpate coardele vocale, sau secţionate.
Sau intervine cancerul laringelui, sau ceva asemănător.
Altfel, este o reacţie isterică
la un eveniment traumatic,
în care o persoană ia hotărârea psihologică să nu mai vorbească,
pentru că vorbirea ar recrea evenimentul.
M-am gândit că trebuie să ştii.
Aşteaptă!
Nu pot traversa podul ăsta.
Podul este într-o stare jalnică. Aş putea cădea prin el.
Nu poţi citi ce scrii de la distanţa asta.
A scris:
"Dacă traversezi podul,
o să-ţi spun povestea mea".
Aşteaptă-mă!
Nu te duce prea departe!
Aşteaptă-mă!
A scris de asemenea:
"Să facem o pauză şi o să vorbim".
Nu putem. Abia am început.
Aşteaptă aici.
Să nu mă laşi aici.
E cineva?
Mă aude cineva?
Nu e nimeni aici!
Ai promis că nu o să nu mă laşi acolo.
Ce scrie?
Bine...
A scris: "Am locuit în multe locuri,
dar m-am născut în Germania.
După război m-am căsătorit.
Am avut un copil.
Am fost prea speriat să fiu tată.
Când eram mic,
eram într-un adăpost împreună cu părinţii mei,
a explodat o bombă şi...
au fost amândoi ucişi."
Din cauza asta te-ai oprit din a mai vorbi?
O să-ţi aduc un suc, puştiule.
Atunci te-ai oprit din a mai vorbi?
"Da". "Nu".
Eu nu te întreb multe lucruri.
Aş prefera ca şi tu să nu mă întrebi multe lucruri.
De acum încolo vreau să vii cu mine.
Şi a ridicat din umeri...
aşa cum o făcea tatăl meu.
Mi-a plăcut asta.
Timp de o lună, sâmbetele şi duminicile venea cu mine.
Şi am văzut încă 37 de Black.
Nu, nu, nu!
Trebuie să vezi ce faci.
Cassidy Black nu locuieşte în Glendale, locuieşte în Woodhaven.
Poftim. Lasă-mă să te ajut.
Aurelia Black locuieşte în Whitestone.
Baz Black locuieşte în Flushing.
P. Black locuieşte în Rosedale.
B.G. Black locuieşte în Sunnyside.
Ai înţeles?
Mâine.
Putem merge la mai mulţi Black.
În zona GG, zona A50 de pe hartă. Cartierul Mill Basin.
Ce zici să ne luăm ziua liberă şi să vedem un film?
Regula numărul şapte. Nimic nu intervine în calea căutării.
Bună ziua, numele meu este Oskar Schell.
Tatăl meu... Direcţie greşită!
Îţi place?
Ştii...
Nu spun nimic când mergi prea încet,
pentru că nu ai ce face.
Şi nu spun nimic când te duci la baie de trei ori pe oră,
pentru că ştiu că ai nevoie.
Dar ai putea mânca puţin mai rapid!
A fost James Black,
Tom Black, Amos Black,
Duffin Black, Ben Black...
Inutil.
Ajunge pentru astăzi.
Nu am terminat.
Hei, băieţi, am o soţie şi un copil acasă la care trebuie să ajung.
Te rog! Lasă-mă un minut.
Bine...
Ben Black.
Guthry Black.
Amos Black.
Hei, băiete, ai nevoie de cheia generală.
Opreşte-te.
Nu mă pot opri!
Dacă o să-ţi pun o întrebare,
o să-mi spui adevărul?
Chiar dacă m-ar răni?
Da.
Crezi că cheia se potriveşte vreunei încuietori?
Da.
Serios?
Da.
Cu adevărat?
Da.
Crezi că o să găsim încuietoarea?
Nu.
Nici eu nu sunt sigur.
Atunci poate ar trebui să încetăm să mai căutăm?
Trebuie să-ţi arăt ceva.
Nu puteam fi sigur, aşa că nu am spus nimic.
Dar am simţit asta tot timpul.
Felul în care mergea, felul în care ridica din umeri...
Felul în care bunica mea nu voia să vorbească despre el...
Probabil că el era bunicul meu.
Mama este ieşită.
Pe aici.
Poţi să stai pe patul meu.
Am printat astea de pe internet.
Probabil ăsta este el.
Sau... ar putea fi el.
Este îmbrăcat aşa cum era el.
Am mărit fotografia până când pixelii erau atât de mari, încât nu mai arată a persoană.
Câteodată, îi pot vedea ochelarii.
Sau cred că pot să-i văd.
Probabil că şi ceilalţi copii îşi văd părinţii.
Asta voiam să-ţi arăt.
Într-o zi rea, tată lăsa şase mesaje pe acest robot telefonic.
Nu le-a mai auzit nimeni altcineva în afară de mine.
Mama ta?
În special nu ea.
Primul mesaj a fost lăsat la ora 8:56.
Încă aşteptam să încep orele de şcoală.
Mă jucam cu Minch. Pierdeam vremea.
Eşti acolo? Alo?
Am încercat să sun la birou, dar nu răspunde nimeni.
Ascultă, s-a întâmplat ceva. Eu sunt bine.
Ni s-a spus să rămânem unde ne aflăm.
Al doilea mesaj a fost la ora 9:12.
La ora aia eram în clasă.
Bine, luaţi acest minunat paralelogram magic şi tăiaţi-l în două...
Sunt eu, din nou.
Alo? Scuze. Uite, speram...
să fii acasă. Nu ştiu dacă ai auzit ce s-a întâmplat,
dar am vrut să ştii că sunt în regulă, totul este în regulă.
Încă aşteptăm să aflăm ce trebuie să facem.
Este haos. Ar trebui să vină pompierii...
Ce?
Al treilea mesaj a fost la ora 9:58.
Câţiva dintre noi mergeam spre casă cu mama lui Minch.
A spus că se întâmplă ceva, dar nu a spus ce.
M-am oprit la magazinul de la intersecţia străzii 97 cu strada Broadway
ca să îmi cumpăr un suc.
Ştiu că eram acolo la ora aia, pentru că am păstrat chitanţa.
Avea ora pe ea.
Alo? Alo?
Nu.
Trebuie să îţi redau toate înregistrările.
Al patrulea mesaj a fost la ora 10:07.
Având în vedere că viteza medie a unui copil de vârsta mea
este de 1,5 metri pe secundă,
şi că între cele două mesaje a fost un interval de nouă minute,
am calculat că am mers 792 de metri
şi că eram în faţa bisericii de pe strada Broadway.
Ştiu asta, pentru că m-am întors şi am calculat.
Eu sunt.
Eşti acasă?
Vreau foarte mult să vorbesc cu tine.
Vreau să-ţi explic...
Să-ţi explic... Aşteaptă, aşteaptă! Mai am nevoie de un minut.
Îmi pare rău.
Nu pot folosi telefonul prea mult timp, aşa că vreau să-ţi spun...
că te iubesc foarte mult.
Am vrut să-ţi spun cât de mult te iubesc.
Ce?
Nu este bine să asculţi astea.
Al cincilea mesaj a fost la ora 10:17.
Vorbeam cu portarul, când tata a lăsat acest mesaj.
Eşti acolo? Eşti acolo?
Te rog. Te rog răspunde dacă eşti acolo.
Opreşte-te! Ajunge.
Nu.
Mai este un singur mesaj.
Cel de-al şaselea mesaj.
10:27.
Opreşte-te! Ajunge!
Şi fără alte căutări.
Hei!
Stai puţin!
Ce faci?
Lucrurile trebuiau să devină mai bune. Au devenit mai rele.
Cine spune că lucrurile trebuiau să devină mai bune?
Asta a fost tot?
Am vrut să te ajut...
dar te rănesc.
Hei!
Dacă vrei să pleci, pleacă!
Întotdeauna am ştiut că eşti bunicul meu.
Dar dacă crezi că o să ne lipseşti dacă pleci acum, nu-ţi face griji.
Pentru că nu o să-ţi simţim lipsa.
De fapt, ar trebui să-ţi mulţumesc.
Tatăl meu a fost cel mai grozav tată din lume,
pentru că tu ai fost cel mai rău!
Tatăl meu a urmat liceul Broke Science.
A fost un elev foarte bun, a fost în echipa de baseball şi editorul ziarului liceului!
După ce a absolvit, a fost admis la Universitatea Rockers.
A studiat biochimia.
A cunoscut-o pe mama într-o librărie.
Şi a cerut-o în căsătorie în Northwalk, Connecticut.
Şi în fiecare vară ne duceam acolo şi o cerea din nou în căsătorie.
În ziua în care m-am născut, a tipărit ştirea pe o coală de ziar
care încă atârnă în dormitorul lor.
A vrut să devină cercetător, dar a devenit bijutier,
ca să poată câştiga bani pentru familia noastră.
Îi plăcea mirosul benzinei, ura roşiile.
Nu îmi vorbea niciodată ca unui copil.
Aşa că, într-un fel...
îţi este mai frică decât îmi este mie.
"Căutare neîncetată"
Alo?
Alo.
- Numele meu este Oskar Schell. - Oskar?
Eu sunt Abby Black.
Mai eşti acolo?
Alo?
Sunt Oskar Schell. Am venit!
Oskar... ai crescut.
Să mergem.
Unde mergem?
Nu merg cu străinii cu maşina.
Este o regulă bună, dar noi nu suntem străini.
Urcă.
Ţi-am spus când ai fost aici că nu ştiu nimic despre cheie.
Dar ştii.
Ei bine, soţul meu...
Fostul soţ...
a vândut proprietatea despre care vorbeai.
Aşa că cred că ar trebui să vorbeşti cu el.
Unde este fostul tău soţ?
La serviciu.
Acum o să te duc la el.
Duminică noaptea?
În Japonia este luni dimineaţă.
Bine. A spus că puteţi urca imediat.
Etajul 32.
Tu nu vii?
O să aştept aici.
Mult noroc.
Intră.
- Salut. - Salut.
Cu ce pot să te ajut? Ce se petrece?
L-ai cunoscut pe tatăl meu?
Tatăl tău? Cine este tatăl tău?
Thomas Schell.
Nu cred. Nu cunosc niciun Schell.
A murit în atentatele din 11 septembrie.
Îmi pare rău să aud asta.
Am găsit un plic cu numele tău pe el
şi am crezut că era numele soţiei tale, iar acum am aflat că este fosta ta soţie,
dar ea nu ştie nimic despre asta.
Şi un tip ţipa din camera alăturată.
Ce ştii despre tatăl meu?
- Când a fost asta? - Acum 3 luni, 17 zile...
opt ore, 16 minute, 11, acum 12 secunde.
Iar în seara asta, la ora 7:42:46 am găsit o pagină dintr-un ziar
în care tatăl meu încercuise "Căutare neîncetată"
şi am găsit un număr de telefon pe spate.
Era numărul de telefon al lui Abby Black.
Eu eram în casă...
Îmi luam lucrurile.
Ştiu.
Ce era atât de special la plicul ăla?
Pot să o văd?
Era ceva scris în plic?
Scria "Black".
L-ai găsit într-o vază albastră?
Nu-mi vine să cred...
Asta este cel mai uimitor lucru. Am...
căutat cheia asta
mai mult de un an de zile.
Eu mi-am petrecut luni de zile
încercând să găsesc o încuietoare căreia i se potriveşte.
- Ne-am căutat reciproc. - Ce descuie cheia?
- O cutie de valori. - Ce legătură are cu tatăl meu?
- Tatăl tău? - Am găsit-o în dulapul tatălui meu.
Şi de vreme ce este mort, nu-l puteam întreba ce reprezintă.
Aşa că a trebuit să plec să aflu singur.
Ei bine...
şi tatăl meu a murit
acum doi ani.
S-a dus la un control medical şi...
Oricum...
următorul lucru...
doctorul i-a spus că mai are câteva luni de trăit.
A trebuit să mă gândesc ce să fac cu lucrurile lui, cărţile, mobila...
- Nu ai vrut să le păstrezi? - Nu am vrut nimic din ele.
Am vândut proprietatea.
Eu şi cu tatăl meu nu eram prea apropiaţi.
Şi-a petrecut ultimele două luni
scriind tuturor, veri, parteneri de afaceri, oameni care nu auziseră de el.
Le-a scris despre toate lucrurile pe care a vrut să le facă şi nu le-a făcut
şi despre lucrurile pe care le-a făcut, dar nu a vrut să le facă.
A împărtăşit toate lucrurile pe care nu le-a împărtăşit cu mine.
Ştii, toate lucrurile despre care am vrut să ştiu...
Ai nevoie de o îmbrăţişare?
O să fiu în regulă, mulţumesc.
Nu ţi-a scris şi ţie o scrisoare?
Ba da, dar mi-a fost teamă să o deschid.
Eu aş fi fost extrem de curios.
Soţia mea mi-a spus că sunt ridicol.
Că mă port copilăreşte.
Dar erai copilul lui.
M-am temut că va fi un fel de mărturisire.
Sperăm că îmi va scrie că îi pare rău.
Că m-a iubit.
Sau altceva personal în legătură cu noi, dar nu a făcut asta.
La sfârşitul scrisorii
a scris:
"Este ceva pentru tine în vaza albastră
de pe etajera din dormitor.
Cred că o să înţelegi de ce am vrut să o ai."
Dar vândusem vaza albastră.
De fapt, o vândusem...
tatălui tău, cred, dar înainte să deschid scrisoarea, aşa că...
Din cauza asta am încercat să o găsesc.
L-ai cunoscut pe tatăl meu?
Cred că da.
Ţi-l aminteşti?
A menţionat ceva despre o aniversare...
- Pentru soţia mea... - 14 septembrie.
Şi că plănuise o surpriză pentru mama ta.
Aniversare fericită. Ceva în legătură cu un restaurant stilat.
Costumul lui...
Fără cheie, eram blocat.
Din cauza asta aveai nevoie să-l găseşti pe tatăl meu.
Dar nu am ştiut cum să-l găsesc. Nici măcar nu-i cunoşteam numele.
Câteva săptămâni am colindat în cartierul tatălui meu,
sperând să mă întâlnesc cu el.
Am pus afişe în care am scris că tipul care cumpărase vaza
la vânzarea proprietăţii de pe strada 75, este rugat să mă contacteze.
Dar... asta a fost la o săptămână
ştii, după 11 septembrie, iar...
oamenii puneau afişe pretutindeni.
Ei bine...
Cred că nu trebuie să o mai cauţi.
Îmi pare rău. Ştiu că căutai altceva decât asta.
Este în regulă.
Să mergem la bancă împreună să aflăm ce este
şi o să împărţim.
Eşti un tip de treabă.
Dar nu, mulţumesc.
O să fii în regulă?
Pot să-ţi spun ceva ce n-am mai spus nimănui?
Desigur.
În ziua aia, ne-a lăsat la şcoală şi imediat cum am ajuns acolo,
am plecat acasă.
Prietenul meu mi-a spus că mă va suna,
aşa că m-am dus să verific robotul telefonic.
- Erau toate mesajele lui. - De la prietenul tău?
De la tata.
Era în clădire.
Este ceva ce nu am mai spus nimănui.
Nimănui, niciodată.
- A sunat telefonul. - Dumnezeule...
Nu am putut să răspund la telefon.
Nu am putut să o fac.
Suna în continuu şi nu m-am putut mişca.
Am vrut să răspund, dar nu am putut.
Pur şi simplu nu am putut.
A pornit robotul telefonic.
- 11 septembrie. - A fost un beep.
10:27 am.
- Apoi i-am auzit vocea. - Eşti acolo?
Eşti acolo?
"Eşti acolo? Eşti acolo?"
Eşti acolo?
"Eşti acolo?"
Avea nevoie de mine şi nu am putut să răspund la telefon.
Am fost speriat şi nu am putut să o fac.
"Eşti acolo?", a întrebat de nouă ori.
Ştiu pentru că le-am numărat.
De ce nu a spus "Cineva"?
Este cineva acolo?
"Eşti" era o singură persoană.
Cred că ştia că eram acolo.
Poate repeta în continuu ca să-mi lase timp să îmi fac curaj să răspund.
Cel mai mare timp a fost între a treia şi a patra oară. 15 secunde.
Eşti acolo?
Poţi auzi oamenii plângând pe fundal.
- Eşti acolo? - Poţi auzi elicopterele.
Eşti acolo?
Poţi auzi geamurile spărgându-se.
Eşti acolo?
- Eşti... - Apoi s-a întrerupt.
Mă ierţi?
Să te iert?
Pentru ce? Pentru că nu ai putut să răspunzi?
Pentru că nu am putut spune nimănui.
Desigur că te iert.
Nu pot să-ţi spun cât de bine mă face asta să mă simt.
Sper să găseşti ceea ce cauţi.
Trebuie să plec.
Mulţumesc.
Ce face?
Oskar!
Este în regulă. Este în regulă. Dă-mi mie asta.
Dă-mi-o mie. Dă-mi-o.
Este în regulă. Este în regulă. Dă-i drumul. Dă-i drumul.
Dă-i drumul. Dă-i drumul.
Dă-i drumul.
Este în regulă. Am luat-o.
Dă-i drumul. Dă-i drumul. Dă-i drumul, iubitule.
Dă-i drumul. Dă-i drumul.
Dă-i drumul, este în regulă.
Este în regulă. Dă-i drumul. Dă-i drumul.
Este în regulă. Este în regulă. Este în regulă. Totul este bine.
Promit că o să fiu mai bine în curând. Promit.
O să fiu normal.
Ăsta este ultimul lucru pe care l-aş vrea. Eşti perfect.
M-am străduit incredibil de mult, mamă.
Nu ştiu cum pot încerca mai mult.
Ştiu că aşa ai făcut. Ştiu că aşa ai făcut.
- Nu ştii. - Ba da.
Nu ştii, mamă.
Ştiu cât de mândru ar fi fost tatăl tău că nu te-ai oprit din căutat.
Iubitule, crezi că te-aş scăpa vreodată din vedere?
Crezi că aş lăsa să ţi se întâmple ceva?
Întotdeauna am ştiut unde eşti. Întotdeauna.
Ai ştiut?
Stan, portarul mi-a spus de toate cărţile de telefon
despre care ai spus că-ţi trebuie pentru un proiect şcolar
la logică.
Am ştiut că pui ceva la cale.
Cum?
Nu o să studiezi logica decât peste şapte ani.
Aşa că am fost în camera ta şi am încercat să gândesc ca tine.
Am vrut să înţeleg.
Mă spionai?
Te căutam.
Ţi-am găsit jocul cu Pădurea Fermecată cu lista celor cu numele Black.
Am văzut sistemul tău de indexare.
- CZA-ul meu. - CZA-ul tău.
Indexul zonelor.
Am văzut cum foloseai ultimele patru cifre ale numerelor de telefon.
- Mi s-a părut inteligent. - A fost foarte inteligent.
Mi-am făcut propria hartă.
Şi am marcat toate zonele tale.
104.
216 adrese.
472 de oameni pe nume Black.
Am făcut o listă cu toţi oamenii pe care urma să îi vezi în weekendul ăla,
i-am sunat pe cei la care fuseseşi deja
şi i-am căutat pe internet pe cei pe care urma să-i vizitezi.
Serios?
Pe toţi?
De la moartea soţului meu, fiul meu caută în tot oraşul cu o cheie
care crede că ar putea fi un indiciu, aşa că este foarte...
Mulţumesc. Mulţumesc.
Mulţumesc foarte mult.
Aşa că atunci când o să vină, o să ia această hartă şi...
Mulţumesc.
Mulţumesc foarte mult. Mulţumesc foarte mult.
Mulţumesc.
Lui Hector Black îi place mult să îmbrăţişeze.
Pe mine m-a îmbrăţişat de 17 ori.
Am vrut să plec, dar el continua să mă îmbrăţişeze.
El crede că are cumva legătura cu moartea tatălui său, aşa că...
Asta este o poveste foarte tristă.
Mi-a plăcut Elaine Black şi cei nouă copii gălăgioşi ai ei.
Ai primit un desen?
Zeci de desene.
Aşa că atunci când o să vină... poate o să-l lăsaţi să stea în excavator.
- Dar Leigh-Anne Black? - Pleacă!
A ţipat la mine să plec.
Da. Şi la mine.
Indiferent dacă aveţi sau nu ceva...
Pleacă. Te rog, pleacă de aici. Pleacă!
Mona Black a avut o povestire grozavă.
Mona Black a izbucnit în lacrimi.
O să fie în regulă.
Are nevoie doar de câteva întrebări.
Eşti sigură că nu te deranjează asta?
Era în regulă când am ajuns eu acolo.
Ştiam cât de mult o să-ţi ia să ajungi de la Eleonore Black din Astoria
la Harlan Black în Bushweek.
Îmi pare foarte rău în legătură cu tatăl tău.
- Mamă, este băiatul ăla! - E băiatul ăla!
Cred că mamele noastre seamănă, nu crezi?
Aşadar ştiai despre cheie?
Ştiam că trebuia să lămureşti lucrurile.
Şi trebuia să merg cu tine.
Nu ţi-ai făcut griji că o să fiu violat, ucis,
strangulat, înjunghiat, sau ceva de genul ăsta?
În fiecare oră a fiecărei zile.
Nici nu puteam respira până când se închidea uşa.
- Hei! - Am ajuns acasă.
Credeam că doar tata poate gândi ca mine.
Şi eu credeam la fel.
Unii dintre ei pierduseră ceva sau pe cineva, mamă.
Exact ca noi.
Ce îţi lipseşte la el?
Îmi lipsesc foarte multe lucruri la el.
Mie îmi lipseşte felul cum putea prezice vremea doar atingând fereastra.
Felul în care intra în casă şi striga:
- "Ce face toată lumea?" - "Ce face toată lumea?"
Îmi lipseşte felul în care îşi introducea întregul braţ
în sacul de cafea boabe de la magazin, pentru că îi plăcea cum se simte.
Asta mă enerva foarte mult,
pentru că toţi cei din magazin îl priveau.
Îl priveau?
Nu ştiu. Nu ştiu.
Îmi lipseşte vocea lui.
Îmi lipseşte vocea lui când îmi spunea că mă iubeşte.
Şi mie îmi lipseşte.
Mamă?
Este în regulă dacă te îndrăgosteşti din nou.
Dacă vrei să faci asta.
Nu o să mă mai îndrăgostesc niciodată din nou la prima vedere.
Nimeni nu poate fi el. Nimeni.
Mi-a spus.
A spus...
O iubesc cu adevărat pe mama ta.
Este o fată foarte bună.
Mamă?
Nu îţi spun că te iubesc de destule ori, nu-i aşa?
Ba da, îmi spui.
Iubitule...
Îmi spui.
Scările sunt stricate.
Te duci la şcoală foarte devreme.
Astăzi nu este şcoală. Este Ziua Preşedinţilor.
Credeam că este în februarie.
Au schimbat data.
Am scris o scrisoare tuturor celor pe care i-am cunoscut.
Am scris:
"Dragă domnule, sau doamnă...
sau domnişoară...
Sau Abby, Hazelle, Tommy,
Elaine, sau toţi cei pe care i-am cunoscut şi care au numele de familie Black.
Poate vă amintiţi de mine.
Numele meu este Oskar Schell.
Am venit la voi să văd dacă mă puteţi ajuta să găsesc o încuietoare
care să se potrivească cheii care credeam că mi-a lăsat-o tatăl meu.
Cei mai mulţi dintre voi aţi fost amabili cu mine şi de ajutor.
Vreau să vă mulţumesc pentru asta.
Şi vreau să vă mulţumesc pentru plimbarea pe cal pe care mi-aţi dăruit-o.
Şi pentru desenele cu mine şi cheia mea.
Poate aţi vrea să ştiţi...
Cheia nu era pentru mine.
Era pentru domnul William Black,
care poate avea nevoie de ea chiar mai mult decât aveam eu.
Am fost dezamăgit, evident,
dar sunt sincer bucuros că a ajuns acolo unde îi era locul.
Şi sunt chiar bucuros să am dezamăgirea mea,
ceea ce este mult mai bine decât să nu am nimic.
Tatăl meu mi-a spus că New York-ul avea odată o a şasea diviziune administrativă
care s-a desfiinţat.
Au încercat să o salveze, dar nu au putut.
Şi nu se va mai întoarce niciodată.
Oricât aş vrea eu,
tatăl meu nu se va mai întoarce niciodată.
Am crezut că nu pot trăi fără el.
Dar acum ştiu că o să pot.
Cred că asta l-ar face mândru pe tatăl meu,
ceea ce este ce mi-am dorit întotdeauna.
Dedicat domnului Thomas Schell
Am obţinut adresa locatarului de la bunica
şi cu toate că voiam să-i spun că e un cretin egoist
şi să se ducă naibii,
nu am făcut-o.
L-am rugat să se întoarcă acasă.
Felicitări, Oskar.
Cu un curaj incredibil şi cu o înţelepciune mult peste vârsta ta
ai rezolvat expediţia de recunoaştere numărul şase.
Ai dovedit atât existenţa celei de-a şasea diviziuni administrative,
cât şi propria ta pricepere.
Oriunde ar fi acum oamenii din a şasea diviziune administrativă, te sărbătoresc.
La fel şi eu.
Acum este timpul să te duci acasă.
Subtitrarea: Kprice/Avocatul31 Subtitrari-noi Team