Incep deja! Lichidarile de stoc in moda DIFFERENTA.RO - E-SHOPUL DVS DE MODA
DINCOLO DE VIAŢĂ
Traducerea şi adaptarea: Cookie, Nahrmer & veveriţa_bc @ Titrări.ro
Hai, trezeşte-te!
Trebuie să le iei cadouri copiilor înainte să plecăm.
O să le iau ceva din aeroport.
Nici nu mă gândesc.
În aeroport găseşti numai porcării.
Marie, mai lasă-mă să dorm jumătate de oră.
Bine.
Dacă nu le iei tu cadouri copiilor tăi, le iau eu.
Dacă tot cobori, spune-le să ne calculeze nota
şi să-mi trimită micul-dejun, te rog.
Ştii ce? Afişele astea au împânzit tot Parisul.
Din câte se pare, nu le poţi evita.
Marie, ia telefonul cu tine, te rog.
Alo?
Ce faci?
Câte ai văzut?
Serios?
Bună dimineaţa. Ne puteţi calcula nota, vă rog?
- Camera 331. - Sigur.
Puteţi trimite şi micul-dejun? Nişte cafea, fructe...
- Bine, imediat. - Mulţumesc. La revedere!
Agenţia mi-a spus că vor fi 120 de afişe în Paris.
Poţi să-mi rezumi titlurile? N-am timp să cercetez pe Internet.
Asta-i bine.
Te îmbrăţişez. Bine, pa.
Bună!
Îmi place brăţara asta! Aveţi mai multe aşa?
Da?
Da, o cumpăr pe asta.
- Cât costă? - Un dolar.
Haide, fugi!
Întinde mâna!
Dă-mi mâna!
- Bine, stai aşa. - Nu respiră!
Cred c-a murit.
Îşi revine. Vino!
Dă totul afară! Respiră! Vomită!
- Eşti bine? - Da...
Marie...
Tu ia loc până vorbesc eu cu fratele meu, bine?
- În regulă? - Da, sigur.
Stai jos.
Bună.
- Cum ai putut să-mi faci asta? - Poftim?
Cum ai putut? Ştii doar că nu mă mai ocup cu asta.
Doar de data asta. E un client important.
Am nevoie de favoarea asta.
- Asta e ultima oară. - Ştiu, ştiu...
- Bine, domnule... - Andreou. Christos.
Christos, bine...
O să vă ţin de mâini până stabilesc o legătură.
Pentru o mai bună interpretare, limitaţi-vă la a răspunde cu "da" sau "nu".
Daţi-mi mâinile.
- O femeie apropiată dvs a murit? - Da.
Era în floarea vârstei, pe la 50 de ani?
Da.
- Femeia respectivă era soţia dvs? - Da.
Înţeleg că aţi fost mult timp împreună.
Da.
- Dar nu v-a fost mereu uşor. - Nu.
- A fost cumva bolnavă? - Da.
A fost bolnavă mult timp. Avea dificultăţi locomotorii?
Da.
- Era ţintuită la pat? - Da.
Avea scleroză multiplă.
Îmi pare rău...
Vrea să-şi ceară scuze de la dvs fiindcă v-a distrus căsnicia.
Nu e adevărat.
Se învinovăţeşte că a trebuit s-o îngrijiţi
chiar din fragedă tinereţe.
Îşi doreşte să vă găsiţi pe altcineva acum,
înainte să fie prea târziu.
Fiindcă de întinerit, nu întineriţi.
Şi cu slăbitul staţi cam prost.
Aşa e.
- Are simţul umorului. - Da!
Acum, îmi spune să fiţi atent.
Trebuie să vă spună ceva important.
Presupun că vrea să-mi transmită vreo dată...
Iunie... În iunie?
Vă spune ceva?
Atunci v-aţi căsătorit sau atunci a murit ea?
Nu.
Văd că tot insistă cu luna iunie.
Poate că mă înşel eu, se mai întâmplă.
Eu nici nu mă mai ocup cu aşa ceva.
Oi fi ruginit şi eu.
Mulţumesc!
Puştiule, nici nu ştiu cum să-ţi mulţumesc.
Mersi, frăţioare!
Îţi rămân dator.
A fost incredibil! Fratele tău are talent.
- Ştiu. - Serios, are un talent monstruos.
Eram destul de sceptic înainte să vin aici.
Toate chestiile astea spiritiste sunt porcării pentru mine.
Mi-a spus lucruri pe care nu le-am mai spus nimănui.
Poate să scoată bani frumoşi din asta.
O vreme, a scos bani frumoşi. Avea un birou, un site.
S-au scris articole în ziar, până şi o carte despre el.
Serios?
- Şi ce s-a întâmplat? - N-a putu face faţă.
A întors spatele afacerii. Mi-a spus că o viaţă
în care răscoleşti moartea îşi pierde sensul.
Acum lucrează într-o fabrică.
Câştigă două miare pe lună, dar zice că-i fericit.
Cine ştie? Nu voia să-şi mai folosească puterile,
dar l-am convins să facă o excepţie în cazul tău.
Apreciez gestul, amice. A fost o experienţă...
Îţi rămân dator.
- Vorbim luni de afacerea aia? - Da. Grozav, Christo, mersi!
Cine-i June, dacă nu sunt indiscret?
June Menendez a fost infirmiera soţiei mele.
A îngrijit-o timp de 15 ani.
Timp de zece ani din cei 15, am fost îndrăgostit de ea.
Dar m-am simţit aşa vinovat, că n-am spus nimănui.
Cu atât mai puţin lui June.
Am înţeles...
Să conduci cu atenţie.
...să tot fi mers vreo 800 de metri, iar batista mea din buzunar se umezise.
Când m-am uitat, spre uimirea mea,
am zărit-o pe Peggotty năpustindu-se dintr-un gard viu.
Aceasta a sărit în trăsură. N-a scos un cuvânt,
ci m-a strâns pâna ce presiunea din nas devenise dureroasă.
Mi-a îndesat în buzunare câteva prăjiturele
şi mi-a aşezat o pungă-n mâini, apoi a coborât şi a fugit.
Numaidecât, am observat că unul dintre nasturii ei
se rostogolea pe jos.
L-am cules de jos şi l-am preţuit mult timp
ca pe o dragă amintire.
Bine, copii, aşa!
Minunat!
Ia spuneţi-mi, băieţi, care dintre voi e mai mare?
Eu, cu 12 minute.
Serios? Se observă cu ochiul liber.
- Iar tu eşti Marcus? - Nu, el e Marcus.
- Aşa, exact. - Cel tăcut.
Eu tocmai voiam să spun că-i chipeş.
- Eu sunt Jason. - Am priceput.
Eşti fratele mai mare, vorbăreţul.
Cel care se dă isteţ.
Minunat! Am terminat.
Bun... Ce-aţi făcut voi, aţi jefuit cabina telefonică?
- Mulţumim. - Sunteţi liberi.
- La revedere! - Baftă, pa-pa!
Ce s-a întâmplat?
Nu înţeleg. Pot s-o copiez pe a ta?
Nu.
Te rog, mâine trebuie s-o am gata.
Ghinion!
O s-o vadă ea mâine dimineaţă.
- Noapte bună, Jason. - Noapte bună.
La naiba!
Jackie, eşti acasă?
Hai, deschide!
Hai, trezeşte-te!
Deschide, te rog!
Băieţi, n-are niciun rost. Ştim c-o acoperiţi.
Trezeşte-o şi aranjeaz-o puţin! Au venit cei de la Protecţia Copilului!
Mamă! Trezeşte-te!
Jackie, eşti înăuntru?
Nu-i acasă. E plecată la piaţă.
Mamă, hai odată!
O s-o aşteptăm.
Băieţi, n-are niciun rost. Ştim c-o acoperiţi.
Hai, mamă, trezeşte-te! Te rog!
Haideţi, băieţi! Noi aşteptăm afară.
Dacă nu apare în cinci minute,
chemăm unitatea de poliţie de la Protecţia Copilului.
Hai, deschideţi!
A vorbit serios! Aveţi cinci minute!
Mersi. Le-am luat.
Jason, deschide uşa!
Puteţi să intraţi, s-o aşteptaţi, dacă doriţi.
Luaţi loc.
Mulţumim.
Sper să nu mai întârzie prea mult.
Am ajuns!
Bună! Nu vă aşteptam pe la noi.
Am şi uitat că treceţi pe-aici.
Jason, fugi de pune ibricul pe foc.
Marcus, adu o farfurie, să scot nişte prăjituri.
- Ce ziceţi de casă? - Arată bine.
Minunat!
Jackie, mai bine stai jos.
Ştiţi ce cred eu?
Cred că e cel mai frumos cadou de pe lume!
Îmi place la nebunie. Mulţumesc.
Băieţii mei...
- Marcus, faci ceva pentru mine? - Da.
Dă-mi cutia din dulap.
- Da, mamă. - Mulţumesc.
Vreau să te duci la farmacie.
Dă-i banii ăştia farmacistului, iar el va şti ce să facă, bine?
- Da, mamă. - Mulţumesc, puiule.
- Mă duc eu. - De ce?
Marcus nu şi-a făcut încă temele.
Bine, du-te.
Lasă-mă pe mine, rezolv eu.
Să nu întârzii mult, că am nevoie de ele.
- Să ai grijă, Jason. Bine? - O să am.
Ne vedem mai târziu.
Tu de ce nu ţi-ai făcut tema? Vino la mine!
Ia să-ţi văd faţa. Eşti un înger.
Bine, uită de temă. Poţi s-o copiezi de la mine.
Vreau să cauţi ce înseamnă "naltrexonă" şi "hidroclorotiazidă".
Bine, aşteaptă puţin.
Am găsit, cred că asta e.
Naltrexona blochează efectul heroinei şi a altor narcotice.
Detoxifierea poate dura între o săptămână şi o lună.
Asta înseamnă că renunţă la droguri?
Da, cred că exact asta înseamnă.
E grozav! N-a mai făcut asta până acum.
Am auzit numai promisiuni.
Era doar o chestiune de timp.
- Poftim. - Mulţumesc"
Gândeşte-te, am simţi că trăim şi noi într-o familie normală.
- Micuţule, ce ascunzi acolo? - Ce-ai tu aici?
Jase?
Jason?
Marcus!
Jason?
Jason!
Te rog, Jason!
Jason, hai! Am nevoie de tine!
Te rog...
Hai...
Jason!
Jason, revino-ţi!
Te rog, Jason...
O CATASTROFĂ FĂRĂ PRECEDENT
Mă simt prost. Trebuia să rămân şi să scriu despre eveniment.
După ce ţi s-a întâmplat?
Au trimis o echipă de la biroul din Hong Kong.
N-am mai făcut niciodată aşa ceva...
... să mă eschivez de la un asemenea subiect.
- Te simţi bine? - Da.
- Vrei să urc cu tine? - Nu, mersi.
Am uitat... Pentru copiii tăi.
Te iubesc.
Cifrele estimate azi se ridică la mai multe miliarde de dolari.
Dar, desigur, vom vorbi despre supravieţuitori.
Sperăm să existe şi supravieţuitori.
Numărul victimelor e estimat la mai multe sute de mii.
Suntem martorii unor imagini de coşmar aici,
după ce acest tsunami a devastat întreaga populaţie.
Bună seara tuturor!
Mulţumesc tuturor!
Marie, mă auzi?
Da.
Bine, mult succes tuturor! Reluaţi-vă locurile.
Intrăm în direct în cinci, patru, trei, doi...
- Am intrat. - Aveţi legătura, dră Lelay.
Doamnelor şi domnilor, bună seara şi bun venit
la o nouă ediţie a emisiunii "Fereastră spre evenimente".
Astă-seară, invitatul nostru va fi dl Guillaume Bellechere,
preşedintele cunoscutei mărci de haine, Soucil.
Veţi descoperi un reportaj uimitor, şocant
despre utilizarea minorilor în fabricile lor din sud-estul Asiei.
Un reportaj de Cyril Guignard.
Nouă, celor din Occident, ne e uşor să criticăm
metodele de lucru în Lumea a Treia.
Adevărul e că acele fabrici
joacă un rol vital în dezvoltarea industrială
şi în evoluţia celor mai sărace ţări.
Să ne facem înţeleşi, salariile pe care noi le oferim
sunt considerabil mai mari decât salariile locale.
Marie, atacă-l!
...mâna de lucru...
Marie, mă auzi?
Sări la gâtul lui!
Marie, mă auzi? Atacă-l!
Chiar credeţi că veţi convinge clienţii francezi
cu aceste explicaţii, dle Bellechere?
Dacă s-ar şti în ce condiţii sunt fabricate hainele,
credeţi că afacerea va mai fi una profitabilă?
Mergeţi la faţa locului şi aflaţi câtă nevoie au acei oameni de noi.
Mulţumesc, dle Bellechere.
Mulţumesc tuturor. Am ajuns la finele ediţiei.
Ne vedem data viitoare.
Îmi pare rău, a fost un dezastru.
Corectăm la editare. N-o să observe nimeni.
A fost vina mea.
Un preşedinte defensiv a fost un start dificil pentru noul sezon.
Vrei să ieşim, să mâncăm ceva?
- Nu, mersi. - Eşti sigură?
Bine, atunci ne vedem mâine.
- Didier? - Da.
Cred că s-a întâmplat ceva cu mine acolo.
- Ai fost la marginea prăpastiei. - Nu, chiar mi s-a întâmplat ceva.
Când eram sub apă...
...am avut viziuni.
Nu ştiu.
Ai suferit o comoţie, te-ai lovit la cap.
Ai dreptate.
Două ziare de dreapta pretind că şiiţii ieşiseră în stradă.
Dădeau foc la maşini şi jefuiau magazine.
Alte ziare declară că zarva a fost creată
de elemente din partidele naţionaliste,
pentru a abate suspiciuni negative asupra minorităţilor rasiale.
Ce spui de subiectul despre şiiţi?
De ce?
Ce crezi despre povestea aia cu şiiţi?
Cred că e foarte bună.
Eu trebuie să lucrez până târziu, să termin nişte lucruri.
Bine, ne vedem mâine.
Pot să-ţi spun ceva...
...ce nu-ţi va place să auzi?
Cred că te-ai întors la muncă prea curând.
Fizic, eşti bine, dar, de la accident...
Ia-ţi liber o perioadă, ca să poţi depăşi incidentul.
Măcar câteva săptămâni.
Să depăşesc incidentul?
Ai spus mereu că-ţi doreşti să scrii.
Cât despre ideea cu cartea,
Michel s-ar năpusti să-ţi ofere bani frumoşi.
Dar mi-ar lua ceva timp.
Vechiul post nu fuge nicăieri.
Tot ce contează e să te simţi tu mai bine.
Avem mare nevoie de tine.
O să mă gândesc.
Salut!
Ai văzut întâlnirea de azi, de la la primul etaj,
cu tipii din conducere şi cu uniunea?
Nu, n-am observat.
Au stat închişi toată după-amiaza.
Te face să dai dreptate zvonurilor.
Care zvonuri?
C-o să disponibilizeze 30% din forţa de muncă?
Ai auzit zvonul, nu?
Da, exact.
- Ce-i cu tine azi? - N-am dormit prea bine aseară.
- Bine, atunci ne vedem mâine. - Da, pe mâine!
Bun venit tuturor
la cea de-a zecea săptămână de bucătărie italienească.
Numele meu e Carlo. Unii dintre voi mă cunosc deja.
Aţi urmat alte cursuri de-ale mele.
Celor care nu mă cunosc, le urez "bună seara".
Puteţi să-mi spuneţi "dle bucătar".
În mare, vom lucra pe perechi la curs,
aşa c-aş vrea să încep prin a vă forma echipele.
Nu fiţi timizi, luaţi-vă un partener.
Observ că unii au venit deja cu perechea,
alţii au mai lucrat împreună şi înainte...
Bine. Cine-a rămas pe dinafară?
Mă scuzaţi! Îmi pare tare rău c-am întârziat.
Drumurile sunt închise din nu ştiu ce motiv.
În plus, un nemernic de la biroul de înregistrări
mi-a procesat cererea cu viteza melcului.
Am întârziat?
- Nu, deloc. Cum te cheamă? - Melanie.
Bine, Melanie. Noi tocmai făceam echipele.
Ce-ar fi să te alături...
- Cum te cheamă pe tine? - George.
George! Melanie, tu lucrezi cu George,
iar tu, Alice, eşti cu...
- Tony. - Ce mai faci, Tony?
În regulă.
La ora de educaţie fizică, îţi încălzeşti încheieturile.
Noi ne încălzim cu un pahar de Barbaresco,
un vin minunat din regiunea Piedmont,
aflată în nord-vestul Italiei.
E făcut din struguri Nebbiolo.
Luaţi o înghiţitură.
Noroc!
Şi nişte muzică.
Gătitul implică toate simţurile:
nasul, ochii, cerul gurii, precum şi urechile.
Astă-seară, o luăm cu începutul.
Piatra de temelie în bucătăria italienească
e tradiţionalul sos de tomate din Toscana.
La preparare, avem nevoie de roşii bucăţite,
aşa că hai să ne punem pe bucăţit!
Nu vă grăbiţi. Uitaţi ce roşii minunate avem!
Iar muzica întregeşte atmosfera minunată.
Doamne, unii dintre ei sunt tare pricepuţi!
- Tu vii pentru prima oară? - Da.
Şi eu la fel.
Am citit în broşură că totul culminează cu un concurs.
Am văzut şi eu.
Urmează să fim notaţi de un critic de restaurante local.
Nu cred c-ar trebui să fim prea optimişti.
De ce nu? Mai avem zece săptămâni.
Aşa este.
Şi încă nu ne-am tăiat degetele.
Ai o atitudine grozavă.
Cine foloseşte cuţitul cel mic? Eu sunt singurul...
Se pare că da!
Femeia de lângă mine şi-a adus propriul cuţit.
- Serios?! - Da, am văzut eu.
Ne vedem săptămâna viitoare.
Grozav, da! Pe săptămâna viitoare.
Pa!
- George Lonegan? - Da.
Regret să vă deranjez. Sunt vecina dlui Andreou.
Tipul grec, pe la 50 de ani, căruia i-a murit soţia de curând?
Cred că i-aţi ghicit de curând.
- Mă scuzaţi, dră... - Candace.
Bine, Candace. Eu nu mai interpretez viziuni.
Dar săptămâna trecută i-aţi interpretat dlui Andreou.
Ştiu, dar e un asociat de-al fratelui meu.
A fost un caz singular.
Vă rog, vă dau cuvântul meu că nu mai spun nimănui.
- Îmi pare rău. - Ascultaţi-mă...
- Am adus bani. - Nu vă vreau banii.
Toţi banii pe care-i am!
Mi-am pierdut singurul copil...
Vreau doar să vorbesc cu ea, vă rog!
Nu vă pot ajuta. Nu mai fac asta! Vă rog!
Am bani!
Domnule Lonegan...
Vă rog!
Vreau să vorbesc cu copilul meu...
A mai venit cineva la mine să-i citesc.
Mulţumită prietenului tău, dl Andreou.
- Poftim? - Da...
I-am spus nenorocitului de grec să-şi ţină gura.
Haideţi, fetelor! Trebuie să respingeţi mingea!
E clar că nu şi-a ţinut gura.
O să discut cu el, să mă asigur că nu se mai repetă, bine?
- Şi? - Şi ce?
- Ai făcut-o? - Ce anume?
- I-ai ghicit femeii? - Tu tot nu pricepi, nu?
Tu crezi că, dacă pot scoate bani din asta...
Doar fiindcă pot, tu crezi c-ar trebui s-o fac.
Da, eu aşa cred.
În plus, cred că-i de datoria ta să faci asta,
dat fiind c-ai un dar.
Nu-i un dar, Billy, ci un blestem!
Nici n-ai idee...
Îmi distruge orice şansă de a trăi o viaţă normală.
Mă simt ca un ciudat.
Ciudat sau nu, tu ăsta eşti, George!
Nu poţi să fugi de asta la nesfârşit!
Pentru a-i abate gândurile de la acest trist subiect,
i-am spus domnului Micawber că mă bizuiam pe el să prepare punciul
şi l-am pus faţă în faţă cu lămâile.
Proaspăta lui amărăciune, ca să nu spun deznădejde,
s-a risipit într-o clipită.
Niciodată n-am văzut un om să se delecteze
cu aroma cojilor de lămâie şi a zahărului,
cu mirosul romului care ardea,
în timp ce învârtea cu lingura, amesteca şi gusta,
de parcă în loc de punci, ar fi făcut o avere,
menită să-i fericească urmaşii peste veacuri.
Moartea nu e sfârşitul, ci doar începutul.
Poarta către Lumea de Dincolo,
care reflectă comportarea noastră din timpul vieţii.
Dumnezeu, în mărinimia Lui infinită, a creat Raiul, unde e şi Jason acum,
înconjurat de îngeri şi sfinţi, privind în jos către noi.
Şi, deşi trupul lui Jason va fi una cu ţărâna,
sufletul său e deja lângă Dumnezeu.
Veţi găsi cenuşa lui Jason în spatele bisericii,
dar, până atunci, dacă se poate, vreau să ieşiţi pe uşa din faţă.
Bună dimineaţa. Vă rog, intraţi.
Noapte bună, Jase.
Nu va dura mult. E doar un cămin temporar.
Până când mama ta se va simţi mai bine.
Cuplul ales de noi are multă experienţă
şi locuieşte aproape de casa ta.
Bineînţeles, vei merge la aceeaşi şcoală.
Nu vreau să plec cu altcineva.
Vreau să rămân cu tine. Unde te duci?
Lăsaţi-mă puţin cu el.
Am nevoie de puţin timp să-mi revin.
Dar nu voi fugi, îţi promit.
Aş putea să rămân cu tine şi mi-aş dori tare mult asta,
dar nu sunt suficient de puternică să fac asta.
Nu mă aştept să înţelegi.
Iar faptul că te părăsesc acum ţi se pare ceva groaznic.
Dar îţi promit că nu te voi dezamăgi.
Îţi promit.
Îmi pare atât de rău. Te iubesc.
Să fii cuminte.
În istoria postbelică a Franţei, doar doi preşedinţi au contat:
de Gaulle şi el.
Despre de Gaulle s-a scris tot ce era de scris.
Acum, eu vreau să termin treaba cu Mitterrand.
Sunt subiecte fascinante.
Abolirea pedepsei cu moartea, Uniunea Europeană...
Provenind dintr-o familie de dreapta, el i-a atras pe politicienii de stânga.
Mai mult, i-a convertit la liberalism.
Uimitor! A fost o revoluţie, nu?
Concentraţi-vă pe partea sa ascunsă, care nu a fost studiată.
E mort de zece ani. E momentul potrivit pentru a pătrunde mai adânc.
Vreau să sap în trecutul lui.
Vichy, scandalul "Elf"... Ce rol a avut?
Fregatele taiwaneze, scandalul "Papon".
Mazarine, Marguerite Duras...
Poveştile acestea nu au fost studiate. Au fost îngropate.
Eu voi spune cine a ştiut, cine nu a vorbit.
Nu vom stârni o controversă prea mare?
Nu cred...
Eu vreau o carte care să poată fi citită de toţi.
Mitterrand nu a fost doar un politician.
Mitterrand a fost un simbol.
El e "Tonton", unchiul nostru!
Poate că ăsta ar trebui să fie titlul cărţii.
"Tonton".
Nu cred că putem păstra titlul ăsta.
Sigur că nu. A fost o glumă.
Aştept să veniţi voi cu propuneri de titlu.
Poate "Distrugerea unui mit" sau "Statuia şovăielnică"?
Aştept cu nerăbdare sugestiile voastre.
Vom face o listă.
Mulţumesc.
Felicitări.
E cel mai potrivit moment.
În prezent nu se întâmplă nimic pe plan politic.
Vei scrie cartea pe care ai vrut întotdeauna s-o scrii.
Îţi vei găsi liniştea.
Când va începe vara, vei fi din nou în centrul atenţiei.
Cu un best-seller în mână şi un contract renegociat.
- Mai tare ca niciodată. - Întocmai.
Vei întoarce ghinionul în avantajul tău.
Asta mi-a plăcut mereu la tine. Niciodată nu eşti o victimă.
Aşa e.
Nici victimă, nici vulnerabilă, nici nu mă plâng...
Scuzaţi-mă. Masa dumneavoastră e pregătită.
Perfect. Sunt hămesit.
Pot să te întreb ceva?
Ce crezi că urmează după moarte?
E o întrebare bizară.
Răspunde-mi.
Când mori, totul se termină. Se întunecă totul şi gata.
De ce?
Asta e tot? Se lasă întunericul?
Complet întuneric. Se stinge lumina.
Vidul etern.
Nu crezi că e posibil să mai fie ceva?
- Ce anume? - Nu ştiu, ceva...
Viaţa de Dincolo.
Nu cred asta.
Dacă ar fi existat aşa ceva, nu ar fi descoperit-o până acum?
Ar exista dovezi.
Cred că ai dreptate.
Ai multe asemenea întrebări?
- Mai vrei şampanie? - Da. Mulţumesc.
"Îi ajutăm pe cei dragi vouă să păşească în lumină."
"Călătorie în Viaţa de Dincolo."
Dacă vreţi să fiţi buni bucătari, trebuie să vă stimulăm imaginaţia.
Degeaba ştiţi să tocaţi şi să prăjiţi,
dacă nu puteţi atribui nume, culori şi chiar forme aromelor.
Bun. Primul sortiment.
Nu e uşor, aşa că nu vă faceţi griji dacă nu vă daţi seama.
Mai întâi, încercaţi să-l descrieţi.
- Ce fel de textură are? - Eşti gata?
Ce consistenţă are?
Foarte bine.
N-am nici cea mai mică idee ce mi-ai dat.
N-ai nicio idee. Bine.
Nu e un fruct. Are gust de nucă.
Şi e puţin dulce... cred.
"Gust de nucă şi dulce."
- Se descurcă? - Da.
- Cum facem asta? - Ce anume?
Putem inventa o grămadă de prostii sau putem fi sinceri unul cu celălalt.
Legat de ce?
Legat de motivul pentru care facem cursuri la seral.
Deschide gura.
Vă descurcaţi? Cum merge?
Are o aromă de stejar. Sau poate de nucşoară.
Doar nu ai venit aici să înveţi să găteşti spaghetele perfecte.
Nu chiar.
Bine, încep eu.
Fac asta fiindcă abia m-am mutat în San Francisco,
fiindcă vreau să-mi fac noi prieteni
şi, dacă am noroc, poate-l voi găsi pe bărbatul visurilor mele.
Deschide gura.
De ce te-ai mutat în San Francisco?
Fiindcă am fost părăsită de cineva în Pittsburgh.
Îmi pare rău.
Nu chiar la altar, dar nici mult nu mai aveam.
Plătisem rochia de mireasă, făcusem rezervare pentru luna de miere...
Dar e în regulă. Am trecut peste asta. Aproape.
De fapt, nu mi-a trecut deloc.
- Ce gust a avut? - Nu ştiu.
Nu prea... Nu ştiu.
- Încercăm din nou? - Da, bine.
- Eşti gata? - Da.
- E fasole? - Da.
Are gust... de fasole neagră.
- Am dreptate? - Da.
La fel ca şi la tine, viaţa mea s-a schimbat recent.
Am vrut să-mi fac ordine în priorităţi.
Care a fost schimbarea? Un divorţ?
Nimic de genul ăsta. O slujbă. Trebuia să renunţ.
Nu-mi permitea să am o viaţă personală.
Cu siguranţă are nucă.
Nu o să-mi spui despre ce slujbă e vorba?
Te deranjează dacă nu-ţi spun?
Nu-ţi face griji. Nu eram un ucigaş.
Deschide gura.
- Ardei. - Da.
- Nu-i aşa că a fost grozav? - Da, a fost bine.
- Mi-a făcut poftă de mâncare. - Şi mie.
Vrei să mâncăm ceva?
Da. E un loc pe-aici pe care-l laudă toţi.
Glumeşti? Practic suntem experţi.
- Pot să conduc eu. - Da, ar fi grozav.
- Stai de mult în San Francisco? - Aici m-am născut şi am crescut.
Mă ocup eu de astea. Tu fă-te comodă.
Sunt partenera ta. Trebuie să... Trebuie să facem asta împreună.
Ia te uită...
- Sunt recente? - Da, eu cu fratele meu, Billy.
- Tu ai moştenit frumuseţea. - Iar el, orice altceva.
- Copiii lui? - Da, nepoţelele mele.
Ce-i asta? Vreun străbunic de-al tău?
Nu, e Charles Dickens. Sunt un mare fan de-al lui.
Oamenii tot vorbesc despre Shakespeare, care e grozav, sigur,
dar Dickens...
Lasă-mă pe mine. Am metoda mea să-l deschid.
Salut, sunt Billy.
Am dat de prietenul nostru grec. I-am spus să-şi ţină gura.
Aşa că nu o să-ţi mai bată toţi ciudaţii la uşă, să le citeşti.
Dar a ţinut morţiş să spună cât de talentat eşti.
Şi la câţi impostori sunt, cineva care chiar are acest dar...
Îmi cer scuze pentru asta.
- Despre ce dar e vorba? - Nimic. Nu-ţi face griji.
Chiar sunt interesată.
Slujba pe care am avut-o... Eram mediu.
- Ce? - Ştiu, dar e adevărat.
Am avut o boală în copilărie.
O infecţie a dus la febră, care mi-a provocat inflamarea
creierului şi a coloanei vertebrale.
Se numeşte encefalomielită.
Au fost nevoiţi să mă opereze pe creier.
A fost o procedură complicată de opt ore.
Aproape că am murit pe masă.
De fapt, chiar am murit şi m-au resuscitat de câteva ori.
M-au făcut bine, dar cred că au stricat altceva,
fiindcă, la scurt timp după aceea, am început să am migrene,
după aceea, coşmaruri, iar apoi au apărut unele legături.
Într-o zi, eram cu un prieten şi am avut o viziune cu o femeie.
Clară ca lumina zilei.
I-am descris prietenului femeia din viziune
şi se pare că era mama lui, pe care nu o văzusem niciodată.
Şi care murise cu o săptămână în urmă.
- Încă nu râzi? - Nu.
Am presupus că a fost o coincidenţă, dar, odată cu trecerea timpului,
am început să am tot mai multe asemenea viziuni.
Doctorii mi-au făcut o serie de teste
şi le-au spus părinţilor mei că am schizofrenie pasivă.
Mi-au dat şi nişte pastile care au oprit viziunile,
dar şi orice altă activitate din creierul meu.
Aşa că a trebuit să aleg.
Fie trăiam toată viaţa cu aceste halucinaţii,
fără să am vreun control asupra lor,
fie nu aş mai fi avut niciun fel de viaţă.
Dumnezeule!
Am uitat de mâncare.
Pot să te întreb ceva?
- Crezi că astea sunt gata? - George...
Te deranjează dacă-ţi spun că răspunsul este nu?
Nici măcar nu ştii ce voiam să te întreb.
Ba da. Voiai să mă întrebi dacă-ţi pot citi şi ţie.
Melanie, abia ne-am cunoscut, dar te plac foarte mult.
Putem să ne prefacem că toate astea nu s-au întâmplat?
Să uităm de telefon şi de mesajul fratelui meu?
- Să uităm de discuţia asta? - De ce?
Fiindcă dacă pornim pe drumul ăsta, orice şansă ar fi fost
să existe ceva normal între noi va dispărea.
Aşa va fi. Crede-mă. Am mai trecut prin asta.
Uneori pare frumos să ştii totul despre cineva,
dar e mai bine să ascunzi unele lucruri.
Te înţeleg, dar îţi dai seama că sunt curioasă.
Desigur.
Te rog...
Bine.
Ia loc.
Îţi voi atinge mâinile, ca să fac o legătură,
apoi îţi voi da drumul.
- Şi-ţi voi pune câteva întrebări. - Sigur.
Dă-mi mâinile.
E o femeie înaltă, slabă, are părul şaten...
Ştii despre cine vorbesc?
- E mama ta? - Da.
Şi simt o durere în piept.
- Aşa a murit. Atac de cord. - Îmi pare rău.
Eşti gata să mâncăm?
Nu mai este şi altceva? Îmi dau seama.
Te rog, mai e ceva. Se vede asta.
Crezi că nu pot face faţă?
Bine.
Când m-ai atins mai devreme, am văzut un bărbat... brunet.
Tatăl meu.
- A decedat de curând? - Anul trecut.
- Spunea doar... Am auzit doar... - Ce-ai auzit?
- Cât îi pare de rău. - Pentru ce?
Pentru ce ţi-a făcut. Cu mult timp în urmă.
Şi spera că-l vei putea ierta într-o bună zi.
Îmi pare rău.
Nu, mie îmi pare rău. Fiindcă am insistat să faci asta.
Poate că nu ar fi trebuit să facem asta.
Nu ştiu ce să spun.
Poate că dacă aş pleca acum, să ne prefacem că asta nu s-a întâmplat...
Vom fi bine. Sunt sigură.
Încă mai avem de câştigat un concurs, nu?
Ar fi trebuit să te ascult. Când afli prea multe...
- Ne vedem săptămâna viitoare. - Sigur.
Cunoscutul simţământ de nemulţumire, ce-mi învăluia cândva viaţa,
a revenit ca un musafir nepoftit, mai copleşitor ca înainte.
Mă urmărea ca o melodie tristă.
Conştiinţa dezolantă a tot ce pierdusem,
a tot ce iubisem vreodată.
Şi a rămas doar un pustiu acoperit de ruine
ce se întindea neîntrerupt până în zarea întunecată.
- Bună. - Bună, Marcus.
Eu sunt Angela iar el e David.
Să-ţi arăt bucătăria. Uită-te şi tu prin jur.
Aici luăm micul dejun dimineaţa. Ce-ţi place să mănânci dimineaţa?
Noi mâncăm terci de ovăz. Ţie îţi place?
Sau cereale?
Asta e camera ta.
Ultimul nostru băiat, Ricky, s-a mutat cu o lună în urmă.
A împlinit 18 ani.
S-a angajat pentru prima dată. E agent de pază.
Haide, acum e a ta.
Scuză-ne puţin, Marcus.
- Ai apucat-o bine? - Da.
Noapte bună, Jase.
Cine e de acord că eucalipţii cresc la munte şi au vârste de sute de ani?
Mai are cineva ceva de adăugat?
Marcus, dă-ţi jos şapca, te rog.
Să trecem la numărul şase, de pe pagina următoare.
Uitaţi-vă la fragmentul de text "Wings of Courage".
- Mulţumesc că aţi venit. - Cu plăcere.
- Ţinem legătura în permanenţă. - Da.
- Marcus, ne vedem în curând. - Să fii cuminte.
E pauza de prânz, Marcus. Vii?
Îngerul Morţii vine la tine şi te va găsi.
Indiferent unde te-ai ascunde.
Chiar dacă te ascunzi ca un bogătaş în castel,
îngerul lui Dumnezeu te va găsi.
Bună. Probabil că mulţi suntem prea speriaţi să ne întrebăm
ce se întâmplă cu noi după moarte.
Dar dacă crezi în Hristos, nu ai de ce să-ţi faci griji.
Bună ziua. Sunt Marie Lelay. Am venit s-o văd pe dr Rousseau.
- O anunţ că aţi sosit. - Mulţumesc.
Îmi cer scuze, nu v-am înţeles.
Ce n-am da să ştim exact unde merge?
Dar, din ce mi-aţi scris, poate că ştiţi deja.
- Dr Rousseau. - Marie Lelay.
Mă bucur să vă cunosc.
Trebuie să vă spun despre viziunea pe care am avut-o.
A fost o senzaţie foarte plăcută.
Totul era liniştit. Întuneric peste tot.
Iar în faţa ochilor era o lumină...
- O senzaţie de imponderabilitate? - Da.
Şi un câmp vizual ce acoperea toate direcţiile?
- Inexistenţa timpului şi inerţie? - Da.
- O senzaţie de omniscienţă? - Întocmai.
- Doriţi nişte ceai? - Da, mulţumesc.
Ca om de ştiinţă şi ateu nu credeam în asemenea lucruri.
Viaţa de Dincolo şi experienţe în moarte?
Ca toată lumea, credeam că oamenii văd o lumină puternică,
Grădina Raiului şi altele, fiindcă erau condiţionaţi cultural.
Dar, după 25 de ani în ospiciu, lucrând cu oameni care au murit,
dar care apoi au revenit la viaţă...
Experienţele lor sunt foarte asemănătoare.
Nu poate fi doar o coincidenţă.
În plus, când au avut aceste trăiri, aproape toţi erau inconştienţi,
o stare în care creierul nu poate crea imagini noi.
Deci credeţi că am trecut prin ceva real?
Da. Cred că aţi trecut prin moarte.
Aveţi totul aici.
Mă tem că dacă periplul dvs va semăna cu al meu,
nu va fi unul uşor şi veţi fi singură pe acest drum.
Oamenii devin iraţionali în legătură cu acest subiect,
uneori chiar ostili, dar dovezile sunt determinante.
Eu am încercat.
Poate că cineva cu influenţa dvs poate schimba asta.
- Sper că veţi reuşi. - Mulţumesc.
Mult succes!
Bună seara, doamnelor şi domnilor.
Drept urmare a unei declaraţii comune a companiilor Vivendi şi VFM,
care anunţă profituri trimestriale mai mari decât anticipaseră,
ne întrebăm dacă declinul economic al Franţei nu e de fapt o exagerare.
Poţi să vii puţin?
Ia loc.
Ştii că s-a discutat mult pe aici despre unele disponibilizări.
Da, am auzit.
Directorii au discutat cu sindicatele şi au pregătit oferte
pentru oricine acceptă disponibilizarea voluntară.
- Disponibilizare voluntară. - Oferta nu e rea deloc.
Primeşti şase luni de plată,
iar asigurarea medicală se prelungeşte pe doi ani.
Şi ce legătură are asta cu mine?
E revoltător. Lucrezi acolo de trei ani.
Nu ai lipsit o zi de la muncă.
- Au spus că nu e ceva personal. - Ce prostii!
Îi protejează pe cei care au familie.
Ar trebui să-ţi angajezi un avocat.
Dacă ai nevoie de ajutor, voi da eu câteva telefoane.
Dar ştii ce cred eu că ar trebui să faci.
Da, ştiu.
Website-ul încă mai există. Te aşteaptă.
Ar fi diferit de data asta, George.
Putem controla asta. Maxim trei clienţi pe zi.
Nu-ţi vom mai face public numărul de telefon.
Fără reclame în mass-media. Ne-am învăţat minte, nu?
Măcar gândeşte-te la asta.
- Eşti bine, George? - Da.
Pari puţin cam abătut.
O să fiu eu partenerul tău. Noi doi putem câştiga.
Bine. Grozav.
Ai grijă la degete.
Alo?
Clare? Sunt Dennis. Cred că ar trebui să vii pe la noi.
Sigur că da, Dennis. Vin imediat.
- Câţi bani erau acolo? - 200 de lire.
Am sunat la şcoală şi mi-au spus că n-a trecut pe-acolo.
Care-i pasul următor?
N-ar fi prea bine să implicăm poliţia acum.
Asta e ultima soluţie.
Ne anunţaţi când se întoarce?
Ţinem legătura.
Mă bucur că ne-am văzut.
Mă tem că dl Shield, spiritistul nostru, e foarte ocupat.
Cel mai devreme, vă poate vedea peste şase săptămâni.
Dna Joyce, spiritista noastră cu experienţă,
va ţine o lectură publică în seara aceasta,
dacă vă interesează, în sala de lectură.
Bine. O să-mi încerc norocul.
- Te pot ajuta cu ceva? - Nu, mersi.
Am o senzaţie foarte puternică din partea asta a încăperii.
Cineva al cărui nume începe cu "J".
Înseamnă numele ăsta ceva pentru cineva de-aici?
Pentru nimeni?
Nu fi timid.
Spune-ne numele tău, te rog.
- Marcus. - Marcus, hai aici, să te văd.
Bravo. Aşa te vreau, Marcus.
N-o să-ţi fac nimic, stai liniştit.
Foarte frumos.
Marcus, ai pierdut pe cineva recent?
A fost cineva foarte apropiat ţie?
Îmi spune numele. Îl cheamă Joe.
- Sau Jack! - Jason.
Exact. Îţi era foarte apropiat, nu?
Era o rudă de-a ta?
Era tatăl tău?
Tati îţi spune să nu fii trist şi să ai grijă de mami în locul lui.
Vei face asta pentru el?
Aplaudaţi-l pe Marcus, doamnelor şi domnilor.
Oameni buni...
E ca şi cum ai intra în transă...
Ghidul meu spiritual va vorbi cu tine prin intermediul meu.
Cine mă cheamă din Lumea Spiritelor?
- Spune-ţi numele. - Marcus.
Marcus. Bun venit, Marcus! Numele meu e Yoshi.
O să ajustez acum nivelul microfoanelor.
Faci fizica la şcoală?
Atunci ştii că toată materia vibrează la viteze diferite,
dar lumea spirituală funcţionează la niveluri mult mai ridicate,
motiv pentru care noi n-o auzim, nu cu auzul nostru obişnuit.
Ne trebuie, de fapt, un microfon
cu un condensator supercardoid omnidirecţional.
Ca frumuseţea asta.
Cred că suntem pregătiţi.
Jason, eşti acolo?
Fratele tău, Marcus, e aici. Ai vreun mesaj pentru el?
Grecii antici au descoperit-o primii.
"Psyhcomanteum" au numit-o ei.
Suprafaţa reflectoare era calea spre viaţa de apoi.
În ziua de azi, noi o numim "uitare în oglindă".
S-ar putea să nu poţi vorbi cu el,
dar îl vei putea vedea, dacă îţi doreşti cu adevărat, normal.
- L-ai văzut? - Nu.
Bună seara. Cu cine vorbesc?
Nu dăm nicicum de el. O să sun la poliţie.
Asta n-o să vă ajute cu nimic.
Nu mă interesează!
Staţi aşa. A venit. Vă sun eu înapoi.
Îmi cer scuze.
Lasă-l în pace.
Îmi cer scuze. Avem o mică întârziere.
Intraţi.
Lumea e un pic mâhnite de ultimele evenimente.
Luaţi loc.
Marie, sincer să fiu, sunt un pic confuz.
Aveam impresia că am finanţat o carte despre Francois Mitterand.
În schimb, tu ne-ai adus primele trei capitole din...
"Dincolo de viaţă."
"O conspiraţie a tăcerii."
Îmi dau seama că nu e tocmai ceea ce vă aşteptaţi să fie,
dar întotdeauna aţi spus că editurile nu mai vin cu surprize.
Asta da, surpriză!
- Nici nu ştiu de unde să încep. - Măcar vi s-a părut interesantă?
Desigur. Întotdeauna ai avut fler pentru subiectele bune.
- Dar noi publicăm cărţi politice... - Dar cartea asta are subiect politic!
Genul ăsta de material,
oricât ar fi de interesant pentru o piaţă specializată...
Azi-dimineaţă, la Londra, şase bombe au explodat în inima oraşului.
Pare-se, coordonate, bombele au explodat în toiul orei de vârf.
De ce vă împotriviţi cu toţii?
De ce vă temeţi atât de tare de subiectul ăsta?
E ceva real!
- Marie... - Sunt dovezi ştiinţifice...
...puse la dispoziţie de cercetători siliţi să lucreze în secret.
Un câştigător al premiului Nobel, vânat de lobby-ul religios!
Asta da, poveste interesantă!
E mai bună decât povestea unui bătrân politician necinstit şi filantrop.
Dar o carte ca asta mai bine o scrii în engleză,
pentru piaţa americană.
Am păţit-o pe pielea mea, Michel.
Am văzut totul cu ochii mei.
Unde o să ajungem...
Ce-o să simţim...
... absolut toţii.
Nu te interesează asta?
Ascultă şi tu acum...
Noi am am finanţat o carte despre Francois Mitterrand.
Ori ne punem de acord şi te apuci de scris,
ori îmi recuperez banii, mai mult n-am ce spune.
A fost foarte umilitor.
Se uitau la mine de parcă o luasem razna.
Acum şase luni se rugau de mine să scriu despre orice.
Orice, numai să fie scris de marea Marie Lelay.
Mai bine mă angajezi înapoi. M-am săturat să fiu umilită.
Azi, mi-au dat jos până şi afişul.
De ce nu mi-ai spus nimic?
Şi cu cartea ce-o să faci?
O s-o termin în timpul liber. Şi aşa mi-a făcut suficiente necazuri.
Ce s-a întâmplat?
În legătură cu slujba ta...
S-ar putea să nu fie la fel de uşor pe cât crezi.
De ce? A fost o pauză temporară. Şi, asta, la sfatul tău.
Ştiu foarte bine, dar...
N-aveam de unde să ştim
că o să vorbeşti în public despre experienţele astea.
- Sau că o să-ţi pierzi credibilitatea. - Dar eu n-am vrut să scriu cartea.
A fost ideea ta.
Ideea mea a fost să scrii despre Mitterrand.
- Deci ce vrei să spui? - Să nu te grăbeşti.
Termină cartea, treci peste ea, apoi vino înapoi.
E vorba de fata aia, înlocuitoarea mea, nu?
Am urmărit-o de câteva ori. Se pricepe.
Da, dar nu e la fel de bună ca tine.
- Te culci cu ea? - Cum poţi să spui aşa ceva?
Mereu mi-ai spus să pun întrebările dificile.
E amuzant...
Cine s-ar fi gândit la asta?
Acum câteva luni, eram celebră...
... bogată...
... o poveste de succes.
Eram fericită,
împlinită prin muncă,
prin tine.
Ştii că toate astea s-au întâmplat
pentru că nu puteai fi deranjat să cumperi cadouri pentru copiii tăi?
De ce?
Ce tot vorbeşti acolo? Nu pricep nimic.
Las-o baltă. Nu contează.
Alo?
Bună.
- Da? - Sunt Michel.
Ascultă...
Mă simt groaznic după întâlnirea de mai devreme.
E clar că această carte e foarte importantă pentru tine.
Cred că toţi am fost un pic tensionaţi din cauza evenimentelor din Londra.
Am dat câteva telefoane şi am găsit două edituri interesate.
Una americană, una engleză.
- Ai ceva de scris? - Da. O secundă!
Te ascult.
Bună ziua!
M-am gândit că asta ar putea fi o cameră bună pentru lectura în grup.
Nu înţeleg. Lectura în grup?
Da, poţi citi în faţa mai multor persoane odată.
Până la 20 de persoane sau chiar mai mult.
Plus că, aşa, s-ar plăti mai puţin.
Asta ar putea fi camera ta personală de consultanţă.
Chiar alături, o să fie camera mea.
De aici o să mă asigur eu că toate lucrurile se rezolvă.
Nu trebuie să te mai gândeşti la nimic.
Nu mai înţeleg nimic. Cu celelalte afaceri ce faci?
Desigur, va trebui să renunţ.
Nu la toate deodată, dar după ce începem aici...
Hai să mergem acasă. Trebuie să te odihneşti şi tu.
Ai o zi încărcată mâine. Ai deja trei programări.
Da? Haide!
- Tu eşti Billy Lonegan? - Da.
Înainte să plece, fratele tău m-a rugat să-ţi dau asta.
- A plecat? Unde? - Habar nu am.
Dragă Billy...
Îmi pare rău.
Cred că nimic din ce-o să spun n-o să te poată convinge
că ceea ce am eu nu e un dar, ci un blestem.
Ştiu că părerea ta e că cee ce am eu
vine cu datoria de a-i ajuta şi pe ceilalţi.
Acum, însă, trebuie să mă ajut pe mine însumi.
Aşa că am hotărât să iau o mică pauză.
Nu ştiu ce-mi rezervă viitorul sau când o să mă întorc.
Aşa că să nu mă aştepţi, ca să zic aşa.
Să le spui lui Jenny şi copiilor că îi iubesc.
Frăţiorul tău, George.
Ştiţi şi dvs foarte bine care e rata de recuperare
în cazurile de abuz de droguri cum e ăsta.
- Da. - E foarte scăzută.
Şi care e cea mai bună soluţie de a merge mai departe?
Sunteţi de acord să mai aşteptăm un pic?
Da, dar nu prea mult, vă rog.
Începem să rămâne fără idei şi deja se cam văd consecinţele.
Îl ducem azi să-l vadă pe copilul dinaintea lui, Ricky.
Cine ştie, dacă vorbesc între ei...
- Alo? - Marie Lelay?
Da.
Sunt Richard Aronson de la Aquarius Books
din Santa Fe, New Mexico.
Mă scuzaţi?
Aquarius Books din Santa Fe. Ne-aţi trimis cartea acum două luni.
V-am sunat ca să vă spun că ne-a plăcut foarte mult.
Îmi pare rău că a durat mult, dar ne-a plăcut la nebunie.
Am vrea să vă publicăm cartea.
Serios?
De fapt, am vrea s-o tipărim
pentru Târgul de Carte de la Londra din primăvară.
- Dvs lucraţi la Paris? - Da.
Deci dacă v-am ruga,
nu v-ar fi incomod să mergeţi la Londra?
Nu, chiar deloc.
Eu zic că e o ocazie foarte bună pentru un pic de publicitate.
Poate şi citiţi ceva. Povestea e incredibilă...
Mulţumesc!
Am ajuns!
Strada Doughty, nr 48,
casa lui Charles Dickens din Londra,
unde a locuit cu soţia lui, Catherine, şi copiii lor.
Ştie cineva câţi copii au avut?
Aici suntem în holul principal.
Aceasta e vederea care-l întâmpina pe autor
ori de câte ori intra în casă.
Totul a fost păstrat exact aşa cum era pe-atunci.
Dacă mă urmaţi pe scări, Vom ajunge la etaj...
Acum intrăm în biroul lui Dickens.
În faţa dvs, e un exemplar original al cărţii "O colindă de Crăciun",
una dintre cele mai celebre cărţi ale lui Dickens.
Aici, lucrul pentru care, presupun, aţi venit cei mai mulţi dintre dvs.
Biroul lui Dickens, unde şi-a scris majoritatea cărţilor.
Aici, pe peretele ăsta, avem mai multe ilustraţii
pentru "Misterul lui Edwin Drood",
romanul pe care-l scria Dickens în momentul morţii sale.
Pe peretele îndepărtat,
e un tablou foarte îndrăgit de fanii lui Dickens.
Îl înfăţişează pe autor stând la birou,
personajele romanelor sale plutind în jurul său.
Ştie cineva cum se numeşte?
"Visul lui Dickens."
Se numeşte "Visul lui Dickens".
Pe-aici, vă rog.
Vă invit din nou în faţa casei.
Are cineva costum?
- În cât suntem azi? - În 14.
Da, aşa e, e 14 azi. Bine.
Sigur o să-ţi placă de Ricky.
Era cam de vârsta ta când a venit la noi.
- Şi la fel de timid. - Da.
Acum e bărbat la casa lui, cu slujbă...
- E pe-aici, pe undeva. - A spus că ne vedem la intrare.
Uite-l!
Uită-te la tine! Nu te-aş fi recunoscut!
- O să ne arestezi? - Dacă te porţi frumos, nu.
Marcus, el e Ricky.
- Bem o cafea mai întâi? - Da, bună idee.
E uimitor, nu crezi?
Pot să mă uit prin jur?
Da. Dar ne vedem aici peste o oră, da?
Bun băiat!
A trecut aproape un an şi de-abia dacă vorbeşte cu noi.
- Nici eu nu vorbeam, ai uitat? - Dar el e altfel. Nu e ca tine.
- Hai să bem cafeaua aia. - Da, venim imediat.
"Dl Plornish, cu o negare modestă a meritelor sale,"
"deschise uşa camerei pentru a o lăsa să intre din nou,"
"şi o urmă cu atâta nonşalanţă că n-ar fi fost deloc afară,"
"încât tatăl ei ar fi putut observa fără să fi intrat la bănuieli."
"Cu toate acestea, din neştiinţa sa binevoitoare,"
"nu fu deloc atent."
"Plornish, după o scurtă conversaţie, dădu să plece,"
"făcând turul închisorii înainte să plece"
"şi uitându-se la o partidă de skittles"
"cu sentimentele amestecate ale unui vechi locatar"
"care avea motivele sale să creadă că ar putea fi destinul său"
"să se întoarcă din nou."
Mulţumesc!
Mulţumesc, doamnelor şi domnilor.
Dacă doreşte cineva să cumpere CD-ul, vă stau la dispoziţie.
Mulţumesc!
Salutare!
- George. - Pentru George.
George Lonegan.
E o mare onoare, dle Jacobi. Sunt un mare fan.
Nici nu vă imaginaţi.
- Vii de foarte departe. - Da.
- Ţi-a plăcut? - Foarte mult, da.
- Poftim. - Mulţumesc mult.
- Succes! - Mulţumesc.
"...dacă ceea ce văzusem"
"era o privire adevărată asupra vieţii de apoi"
"sau doar o fantezie ireală, probabil că nu voi afla niciodată."
"Ajung la finalul călătoriei mele
"cu la fel de multe întrebări ca atunci când am început."
"Nu mi-aş fi imaginat niciodată că voi expusă atâtor prejudecăţi"
"şi atâtor minţi încuiate..."
"Este clar că mai avem mult"
"până când vom reuşi să tratăm moartea şi ceea ce urmează după ea"
"într-un mod mai sensibili..."
Dacă vreţi să-mi cumpăraţi cartea, pot să v-o semnez.
Sunteţi bineveniţi.
Bună!
- Cum te numeşti? - Maria.
- Mulţumesc, Maria! - La revedere!
Mulţumesc!
Bună!
Mulţumesc mult!
- Mă numesc George. - George...
Mă scuzaţi...
Stai un pic! Te recunosc.
- Scuze? - Tu eşti spiritistul ăla!
- Mă confunzi cu altcineva. - Ba da, tu eşti!
- Tu eşti George Lonegan. - Nu ştiu cine-i ăla.
Ba tu eşti George Lonegan.
- Mă confunzi. - Te rog! Trebuie să vorbesc cu tine.
Tu eşti George Lonegan!
- Te rog! Trebuie să vorbim... - Nu ştiu... Nu eu sunt...
- Tu eşti spiritistul ăla! - Ba nu!
Nu sunt cine crezi tu că sunt.
Am văzut pe internet. Chiar eşti spiritist.
Ce-i? Ce vrei?!
Dacă e vorba de-o interpretare,
am noutăţi pentru tine: nu mă mai ocup de aşa ceva.
Lasă-mă în pace!
"...eram neajutorat în imensitatea..."
"Marea se transformă într-un negru ameninţător."
"Ceea ce era odinioară prietenos, acum se transformase"
"într-un monstru care voia să mă omoare."
"Valuri înalte de trei metri..."
Bună ziua. Aţi văzut-o pe femeia care a citit aici?
A plecat mai devreme.
"... ca să fii speriat,"
"trebuie să-ţi dai seama că eşti în pericol..."
Bună, puştiule! Te pot ajuta cu ceva?
- Caut pe cineva. - Hai, pleacă de-aici.
Mai bine intri.
Haide!
- Cum te cheamă? - Marcus.
O să-ţi spun regulile de bază înainte să începem.
- Îmi pare rău pentru femeia aia. - Care femeie?
Cea de la Târgul de Carte.
Mi-am dat seama că-ţi plăcea de ea.
- Ba nu-mi plăcea de ea. - Ba da.
Îmi pare rău că te-am făcut să pleci de-acolo.
Habar nu am despre ce vorbeşti.
Hai să începem...
O să te prind de mâini, pentru că pare a fi de ajutor,
după care o să-ţi dau drumul.
Stai liniştit, că nu intru în nicio transă idioată.
Trebuie să te ţin de mâini ca să prind o conexiune.
Apoi o să-ţi dau drumul, da?
Acum vreau să răspunzi cu "da" sau "nu" la tot ce te întreb.
- Ai înţeles? - Da.
Să vedem...
- Cineva apropiat ţie a murit? - Da.
Un bărbat.
Da.
- A murit tânăr. - Da.
Era fratele tău?
Fratele tău mai mare.
Dar nu cu mult, spune el.
Doar cu câteva minute.
Îmi pare rău, puştiule.
Trebuie să mă concentrez cu puştiul ăsta.
Vorbeşte mult şi repede.
Are un râs foarte ciudat.
Spune că are multe să-ţi spună.
Spune că nu ţi-ar veni să crezi cum sunt lucrurile acolo,
cum poţi să devii tot ce-ţi doreşti.
Şi toate deodată.
Şi imponderabilitatea. Cică asta e mişto.
Acum râde.
E amuzant când râde.
Spune că mereu l-ai apreciat şi că te bazai pe el să ia deciziile.
Uneori, foloseai asta ca o scuză.
E adevărat?
A spus să nu mai faci asta.
Acum eşti pe cont propriu.
Acum spune ceva despre o şapcă.
O şapcă cu cozoroc.
A spus s-o dai jos chiar acum.
A spus să n-o mai porţi, pentru că era a lui.
De-asta ţi-a dat-o jos în ziua aceea, la metrou.
Ştii despre ce vorbeşte?
Bine.
A zis că e bine că a făcut-o.
Asta e ultima oară când o să mai aibă grijă de tine.
Îmi pare rău.
Îmi pare rău, îl pierd acum. Vrea să plece.
Nu, Jason...
Nu pleca!
Nu mă părăsi!
Nu vreau să fiu aici fără tine.
Te rog, Jason, nu pleca! Mi-e dor de tine!
Gata, s-a întors. Spune...
...să nu-ţi faci griji că eşti pe cont propriu.
Nu eşti, pentru că el e în tine.
Şi tu eşti el.
O singură celulă.
O singură persoană.
Întotdeauna.
Mi-e dor de tine... Te rog, Jase, nu pleca!
Te rog, întoarce-te... Mi-e foarte dor de tine.
- Iar a plecat. Îmi pare rău. - Unde a plecat?
Îmi pare rău, dar nu ştiu.
- Dar ai făcut atâtea interpretări... - Tot nu ştiu.
Îmi pare rău.
Hai că te duc acasă.
Alo?
Mayfair.
Poftim?
Hotelul la care stă femeia de care-ţi plăcea.
Ce tot vorbeşti?
Am sunt la editură şi le-am spus că am auzit-o citind din carte
şi că vreau să-i las o scrisoare ca să-i transmit cât de interesant a fost.
Mă rog, aşa se numeşte, Mayfair.
Bine, foarte interesant, dar ce legătură are asta cu mine?
Alo?
Să fiu al naibii...
Cred că sunt nebun.
Bună ziua. Caut un client, Marie Lelay.
Nu răspunde nimeni în cameră. Vreţi să lăsaţi un mesaj?
Nu.
Ştiţi ce? Mai bine las.
- Aveţi hârtie şi ceva de scris? - Sigur că da.
Poftiţi.
Mulţumesc.
Aici e.
Marcus? Succes!
Vino încoace!
Ce dor mi-a fost de tine!
Marcus...
Vino încoace!
Mi-a fost dor de tine!
Marie?
Bună!
Traducerea şi adaptarea: Cookie, Nahrmer & veveriţa_bc @ Titrări.ro
Sprijină-ne şi să devină membru VIP pentru a elimina toate anunţurile www.OpenSubtitles.org