OpenSubtitles.org AP stops working soon, but not for VIP members -> osdb.link/vip
Salut.
În regulă, uitaţi-o, oameni buni. Kitty Dean.
Bravo, Kitty.
Sunt 38 de grade în New York în dimineaţa asta. Ora este 10:49.
Să sun să rezerv o masă pentru prânz?
Foarte bine.
Şi Big Mama? Ştie multe bârfe...
Totul la el te face să te opreşti pe loc.
Aparenţa, comportamentul, şi, desigur, vocea.
Vocea?
Pentru cei norocoşi care nu au auzit-o...
pot să spun numai să vă imaginaţi cum ar suna o varză de Bruxelles,
dacă ar putea vorbi.
Este magic...
Uiţi rapid cel mai de neuitat sunet din lume.
Uite un cuvânt pe care îl detest: excentric.
Excentric este un cuvânt pe care îl folosesc oamenii plictisitori pentru a descrie pe cineva care mie mi se pare interesant.
Foarte mulţi oameni mă găsesc excentrică, doar pentru că...
când mi-am dat cu cremă pantofii, i-am dat în întregime...
partea de sus, lateralele şi tălpile.
Unii oameni găsesc excentric faptul...
că în fiecare dimineaţă îmi pun servitoarea să îmi calce banii cu fierul de călcat.
Când i-am spus lui Truman că servitoarea îmi calcă banii, ştii ce a spus?
Uite ce nu a spus, "Ce excentric".
Uite ce a spus, "Ce frumos!"
Poţi ierta multe unei persoane care te face să te simţi bine.
Este plin de umor, indiferent unde mergi.
Este un lucru rar în lume, un bun vorbitor care este deasemenea şi un bun ascultător.
Cum poate Leland să se plictisească de tine?
Chiar şi cineva care nu ştie engleza se poate uita la tine.
Mă ascultă aşa cum ascultă un anunţ într-o gară...
doar cât să audă dacă este vreo urgenţă.
Ei bine, el este cu Pamela, iar eu trebuie să merg mai departe.
Poate ai putea...
dar întregul New York este împărţit între Slim şi Pamela.
Babe şi cu mine suntem şefii celor care sunt de partea Slim.
Adevărat.
Ai auzit de Tracy?
Da. Şi-a făcut o operaţie estetică la pleoape, ştiu.
Ei bine, este mai mult decât atât. A plecat să facă un avort.
Cine este tatăl? Bănuiesc că nu este Dick.
Chas Fitzgerald.
Perfect. Dick ştie?
Cred că ar fi trebuit să-i spună lui Dick că este al lui.
- Nu putea. Dick nu poate avea copii. - Ce?
- Toată lumea ştie asta. - Ei bine, sunt sigură că acum ştie.
Ai văzut ziarul?
Da. Este o ştire care mă obsedează.
Care?
Ei bine, aceşti oameni de la o fermă din Kansas...
au fost omorâţi în mijlocul nopţii în cel mai oribil mod imaginabil.
- Se ştie cine a făcut asta? - Nu au nicio idee.
Dar asta nu va afecta piesa pe care vreau să ţi-o scriu.
Vreau să explorez cum o crimă ca asta poate afecta un oraş...
în care fiecare are încredere în celălalt.
Ar putea fi mai bine să nu aflăm identitatea criminalilor.
Exact. Pentru că îmi imaginez că fiecăruia le este frică de:
"Cine dintre noi a făcut aceasta oribilă crimă?"
Înainte te uitai la cineva şi te gândeai, "Uite-l pe bătrânul domn Busybody."
Acum te gândeşti...
"Tu ai făcut-o?"
Abia pot suporta gândul că te duci în Kansas.
Cu cine o să mai vorbesc eu?
Asta îmi aminteşte... Ai auzit despre Tracy?
- Pleoapele? - Este mai mult.
Avort.
Am văzut-o de curând la "Sotheby's". A cumpărat un tablou adorabil de Degas.
Îl vroiam eu pentru baia secundară...
dar Bill vrea să pună acolo omuleţul lui Giacometti, pe care îl ţinem acum în hol.
Spune-i că nimeni nu vrea să se ducă la baie şi să găsească acolo un omuleţ.
- Ştiu asta din experienţă proprie. - T-Bone.
Cum ai aflat de Tracy?
De la Slim. Dar am jurat să fiu discret.
Îţi spun numai ţie, pentru că eşti cea mai dragă prietenă a mea.
Nelle, ca cea mai dragă prietenă a mea, crezi că treaba cu Kansas este în regulă?
Glumeşti?
Chestia cu orăşelul, cu suspiciunea, cu bârfele?
Asta este lumea ta, poate chiar mai mult.
- Cum au fost ucişi? - Focuri de armă.
Dar este un îngrijitor la mai puţin de 80 de metri de casă.
Cum să poate să nu fi auzit focurile de armă în miezul nopţii?
Poate că le-a auzit. Te-ai gândit la asta?
Poate. Victimelor li s-a pus căluş şi au fost legate,
ceea ce sugerează că au fost cel puţin doi autori,
unul cu o armă care să îi facă să coopereze,
şi un altul care să îi lege şi să-i facă să le pară rău că au cooperat.
Tatăl şi băiatul au fost împuşcaţi în pivniţă...
iar mama şi fiica în paturile lor.
- De unde şti toate astea? - Am sunat la procuratură.
Cine îl caută, vă rog?
Da, dragă. Sunt Truman Capote.
Îmi pare rău. Procurorul nu primeşte telefoane de la femei străine.
Şi ce ai spus?
Cine spune că sunt străin?
În curând o să vadă. Mă duc acolo într-o săptămână.
Care dintre pălăriuţele tale crezi că o să le placă mai mult?
De ce nu a venit Jack în seara asta? Dacă este prietenul tău, este întotdeauna binevenit.
Truman şi cu mine...
ne preferăm compania celuilalt, mai presus de a celorlalţi...
dar nu suntem un cuplu care merge mereu împreună. Este foarte social.
Eu nu sunt...
în special cu mulţimea aia...
Jack nu...
aprobă...
Are eleganţa socială a unei seringi.
Jack este ca fierul, ştiţi... Este cam "Asta e asta".
Înainte să-l cunoască pe Truman...
a fost însurat cu o actriţă drăguţă, pe nume Joan McCracken.
Au fost dansatori împreună în Oklahoma! Era înnebunit după ea.
Apoi a venit războiul, s-a dus la război, s-a întors...
Ea i-a spus că a avut o aventură.
Ei bine, a fost atât de umilit...
încât nu numai că pus capăt mariajului lor în noaptea aia...
dar a încetat să se mai culce cu femeile şi a început cu bărbaţii.
Îţi poţi imagina?
Să îţi tratezi supărarea pentru infidelitate trecând la bărbaţi?
Dacă unul dintre cei pe care îl vei intervieva este criminalul?
Dacă va crede că ştii asta?
A comis deja patru crime, crezi că te va cruţa?
Dragă, este modul tău amuzant de a spune că eşti îngrijorat pentru mine?
- Nu pare periculos? - Vino cu mine, atunci.
Nu pot. Încerc să îmi scriu cartea.
Ei bine, atunci mă duc singur!
- Nu vreau să ţi se întâmple ceva. - Dragă, sunt indestructibil.
- Spre regretul tuturor. - Nu şi al meu.
Vino cu mine. Cartea ta e terminată.
Ei bine, sunt intrigată...
dar vreau să încep să lucrez la noua mea carte, înainte să apară "Mockingbird".
Cât de aproape spuneai că locuieşte îngrijitorul de casă?
Nelle a crescut împreună cu el în Alabama.
Şi-a bazat personajul băieţelului din "To Kill Mockingbird" pe Truman.
În mod corespunzător, l-a numit pe copil Dill.
Oamenii întotdeauna menţionează efervescenţa sa...
dar trebuie să ne aducem aminte că în centrul fiecărui foc puternic...
este întotdeauna puţin albastru.
Părinţii lui Truman l-au părăsit la o vârstă fragedă...
lăsându-l cu relaţiile mai vechi din oraşul meu.
Truman a deghizat întotdeauna ruşinea absenţei părinţilor lui...
cu poveşti măreţe de aventură şi glorie.
"Tatăl meu nu poate fi aici, este aviator".
Mama mea este fotomodel, dar o să se întoarcă după mine"...
Asta spunea întotdeauna. "O să se întoarcă după mine".
În fiecare an de Crăciun...
şcoala noastră organiza o procesiune până în centrul oraşului.
Într-un an, Truman le-a scris părinţilor că el era vedeta procesiunii...
deşi era un fulg de zăpadă, aşa cum eram şi eu.
Dar, indiferent, a funcţionat.
L-au sunat să îi spună că o să ia trenul din New Orleans...
şi o să ajungă la timp pentru procesiune. Au spus chiar...
că o să stea chiar lângă tunul din piaţă, ca să îl ovaţioneze.
Ei bine, a mărşăluit prin oraş şi pe măsură ce ne apropiam de tun...
l-am văzut chinuindu-se să îşi vadă părinţii.
Când am ajuns lângă tun, s-a oprit...
uitând că trebuia să mărşăluim în ritmul muzicii.
S-a oprit, apoi a privit mulţimea.
Părinţii lui nu veniseră.
M-am gândit pentru o clipă că ar putea ceda nervos.
Apoi şi-a aruncat braţele în aer...
şi s-a răsucit complet.
În formă de roată.
Apoi din nou. Şi din nou...
până la capătul străzii...
până când îi dispăruseră lacrimile.
Truman o adoră pe Nelle.
Ea şi cu Jack erau singurii prieteni care nu erau din viaţa socială.
Aş spune că l-a năucit când ea a câştigat premiul Pulitzer.
Nu l-ar fi deranjat că ea a câştigat o dată, dar numai dacă el ar fi câştigat de 2 ori.
Întotdeauna l-au interesat crimele.
Tata a fost avocat, iar sora mea la fel.
Am studiat şi eu dreptul...
dar fie mi-am pierdut curajul, fie mi-am revenit înainte să intru în Barou.
Când Truman m-a rugat să vin în Kansas...
a fost o rugăminte din inimă.
Detectiv Dewey!
- Aveţi vreo pistă? - Nimic de care să pot discuta.
- Detectiv Dewey! - Jimmy.
Da. Confirmi că sunt mai mulţi criminali?
Nu confirm.
Ei bine, desigur că au fost mai mulţi. Sau criminalul era hipnotizator.
Scuzaţi-mă, d-nă?
Este ilogic să presupunem că a fost un singur criminal.
Familia Clutter a fost legată. Ca să îi lege...
trebuia să îşi pună arma jos.
Odată ce şi-a pus arma jos, familia Clutter ar fi fugit mâncând pământul.
- Nu cred că ştiu cine sunteţi. - Sau ce sunteţi.
Sunt din afara oraşului.
- De la ce ziar? - Jurnalul Doamnelor Casnice?
Nu sunt reporter. Sunt scriitor.
Pot să-ţi văd acreditarea?
Dumnezeule, nu port aşa ceva.
Dar am un paşaport în camera de hotel.
Vrei să vii să te uiţi la poza mea micuţă?
Am nevoie nu numai de aspectele cazului...
dar şi de cum această groaznică crimă sfărâmă fundaţia încrederii...
din care este făcută comunitatea voastră.
- Înţeleg. Nu. - Şi eu... Ce?
Niciun reporter nu are acces.
D-le, eu nu scriu ştiri. Sunt de la "The New Yorker Magazine".
Scriu un studiu psihologic al unui orăşel...
şi cum acest loc este afectat de o crimă teribilă.
Voi fi foarte grijuliu în descrierea mea.
Voi munci la fiecare cuvânt, la fiecare sunet.
Rezultatul final trebuie să fie...
năucitor ca un ou Fabergé.
Foarte bine. Iar eu am o crimă de rezolvat.
Dar nu îmi pasă dacă crima este rezolvată sau nu.
Mie, desigur, îmi pasă.
Familia Clutter venea la biserica noastră. Erau prieteni ai familiei mele.
Nu ai acces.
Eşti foarte, foarte şiret.
Văd că va trebui să mă străduiesc foarte mult...
ca să îţi ocolesc şiretenia.
Nu este şiret? Dar nu te îngrijora, eu...
A fost drăguţ cum nu ţi-a păsat dacă crima este rezolvată sau nu.
- Drăguţ. - Linişte.
Vreţi un cocktail?
Da, gin tonic, te rog.
Aş vrea J&B cu gheaţă...
cu puţină lămâie şi apă.
Ce... cu gheaţă?
J/B.
Este un tip de Scotch, dragă.
Vreţi să mă duc să văd dacă avem?
Ar fi un început minunat.
Da, d-nă.
Cred că va trebui să fim mai puţin expuşi.
Ştiu ce vrei să spui...
dar tu, dintre toţi, ştii cât îmi este de imposibil să mă transform.
Nu spun să te însori şi să ai copii...
dar poate ar trebui să mergi ca pisica, pe vârfuri.
Nu are niciun rost. Pisica asta are unghii lungi, care fac zgomot.
Oricum...
o să sun la biroul lui Dewey dimineaţă şi o să solicit un interviu oficial.
- S-ar potrivi mai bine cu vanitatea lui. - Mulţumesc.
- Între timp, să începem... - Mulţumesc. Mulţumesc.
Mulţumesc.
Între timp, să începem să vorbim cu oamenii.
Nu avem nevoie de aprobarea lui pentru asta.
Cred că ar trebui să vorbim cu lumea de pe stradă.
Da, într-un mod cam mai frumos, care să îi relaxeze pe oameni, să spunem...
D-nă!
Putem să vă întrebăm despre oribila crimă de la casa familiei Clutter?
Poate ar trebui să nu mai foloseşti cuvântul "oribilă".
D-le!
Scuzaţi-mă, d-le.
Prietena mea şi cu mine am vrea să vorbim cu dvs. despre tragicele evenimente din 15 noiembrie.
Îmi pare rău, d-nelor.
Crezi că toţi cei care îmi spun "d-nă" sunt răi...
sau chiar nu observă diferenţa?
Ştiu că nu sunt Charles Atlas, dar nici chiar Ethel Merman nu are aşa ceva.
Nu. Obrajii ei sunt mai groşi.
D-le Capote.
Atât? Nu am mesaje?
Nu, d-le.
Nu înţeleg de ce Alvin Dewey nu vrea să îmi răspundă la telefoane.
L-am sunat de trei ori.
Nelle!
Un pachet de la Babe!
Cu morun!
Să luăm nişte biscuiţi Ritz şi să mâncăm asta imediat.
Să facem asta. Ştii ce cred că ar trebui să facem mâine?
Să mergem să vedem casa familiei Clutter.
Dragă, dacă Alvin Dewey nu îmi răspunde la telefoane, nu o văd niciodată casa aia.
Tu îi şti pe toţi de pe planetă. Sună pe cineva.
Şi te rog spune-i Ducelui şi Ducesei că îmi pare rău că pierd dansul.
Aşa voi face.
Bennett a auzit lucruri minunate despre cartea ta.
Aproape că nu îmi mai pasă de ce zic criticii...
atât timp cât mi se permite să scriu alta.
Visul tău de a deveni Jane Austen din Alabama se va realiza.
Oricum, Bennett îl cunoaşte pe Decanul Universităţii din Kansas...
care îl cunoaşte pe avocatul familiei Clutter.
Criminalii au intrat pe aici.
Vreun mesaj?
Prinţesa Margaret...
şi Noël Coward.
Dewey, nu. Din nou.
Sunt în ambele feluri acolo.
Da, formele particulare se trec sub ultimul nume.
- Toată grămada asta? - Aceea, da.
Deranjăm?
Nu. Intraţi.
D-nă...
Cu ce pot să vă ajut?
Ei bine...
poţi începe prin a mă servi cu o felie groasă din plăcinta umilinţei.
Am venit să-mi cer scuze că m-am întins mai mult decât îmi este plapuma.
Mi-am luat o nouă plapumă...
Da, nu m-a deranjat. Frumos din partea ta.
Vreau să mă explic.
Încerc să creez un nou tip de reportaj.
Mi-ai citit cartea "The Muses Are Heard"?
Ei bine, a fost foarte bine primită.
Este vorba despre compania de operă a unui american care se duce la Moscova să interpreteze piesa "Porgy and Bess".
Dacă m-aş fi bazat pe ce mi-au spus managerii din presă...
nu ar fi fost nicio diferenţă faţă de un articol de ziar.
Dar le-am dat oamenilor detaliile emoţionale şi psihologice ale nuvelei.
Înţeleg, deci faci ceva diferit faţă de un reporter obişnuit.
Da.
Şi nu pot şti ce simt oamenii cu adevărat fără ajutorul tău.
Ei bine, îţi pot spune eu cum se simt. Groaznic.
Se vor simţi mai bine când crima va fi rezolvată.
Da, Sunt de acord. Şi asta este...
Uite, îţi doresc succes cu proiectul tău. Dar nu ai acces.
Îmi pare rău, dar Nelle şi cu mine va trebui să stăm de Crăciun.
De ce?
Pentru că nimeni nu vrea să vorbească cu mine.
Trebuie să stau până uită de mine şi se deschid.
Nimeni nu uită de tine.
Ce o să faci de Crăciun?
Desigur, totul va fi închis...
aşa că m-am gândit să mă duc înainte la piaţă să cumpăr nişte brânză bună...
nişte şuncă şi măsline.
Slim mi-a trimis o sticlă minunată de vin Burgundy.
Nelle şi cu mine putem face un picnic la hotel.
VELVEETA
Scuză-mă...
- Asta este toată brânza? - Ei bine, de câtă aveţi nevoie?
La mine este o problemă de calitate, dragă, nu de cantitate.
Vă referiţi la tipurile de brânză... Dumnezeule, nu. Nu aici.
- Rămâneţi de Crăciun? - Da, rămânem.
Ce pregătiţi împreună cu soţia pentru masa de Crăciun?
Dacă asta este singura brânză pe o pot găsi, d-na Capote şi cu mine vom încerca cianura.
Vreţi să veniţi la noi pentru masa de Crăciun?
Serios? Invitaţi ca la o petrecere?
Nu este bine să nu serviţi masa de Crăciun într-o casă.
Este foarte drăguţ din partea dvs.
Nelle va fi încântată. Pot să vă întreb cum vă numiţi?
Bună.
Ce?
Ne petrecem Crăciunul la familia Deweys.
Nu este în regulă.
Ce nu este în regulă, este ca doi oameni să îşi petreacă Crăciunul singuri.
Sunt doi, nu vor fi singuri.
Bună. Am venit.
- Crăciun fericit. - Crăciun fericit.
Ştiu că aţi spus să nu venim cu nimic...
dar tata mă va ucide dacă vin undeva invitată cu mâna goală.
Am adus un tort nebun de gustos.
Nu se referă la mine...
Soţia mea, Delores.
- Truman. - Foxy.
- Mulţumesc. - Soţia mea, Delores.
Acesta este fiul nostru, Paul.
Salut, Paul. Crăciun fericit.
O să urmăreşti meciul?
Am pariat 25 $.
Truman, îţi place fotbalul?
Nu prea mult.
Totuşi, admit că îmi dă fiori pe şira spinării...
când un bărbat intră în grămada aia şi îşi şoptesc la ureche.
Avem bunătăţi.
Am o întrebare de petrecere.
Sper că nu este prea groaznică ori rea.
Sună a distracţie. Să jucăm.
Paul Dewey. Nu vrei să vii aici şi să stai cu adulţii?
Deoarece este Crăciunul...
m-am gândit că am putea să spunem toţi care a fost cel mai groaznic cadou primit..
Al meu a fost un şal de la o vecină mai în vârstă. Nu îmi plac şalurile.
- Nici eu. - Nu îţi ţin niciodată suficient de cald.
Urechile îmi funcţionează bine?
Sunt singurul de aici căruia îi plac şalurile?
Nu te uita la mine.
Dumnezeule, îmi plac şalurile.
Am câteva.
Cred că cel mai frumos este cel care mi l-a dăruit Jennifer Jones.
Jennifer Jones? Starul de cinema?
Da. Eram în Roma, făceam un film intitulat "Beat the Devil"...
şi mă chinuiam să scriu o scenă pentru Bogie...
când am început să simt o durere inumană.
Bogie? Vrei să spui Humphrey Bogart?
Vreau să spun dn-ul Lauren Bacall, da.
Vroiam să scriu o scenă pentru el şi pentru Peter, în care jucau amândoi...
Aşteaptă puţin. Cine este Peter?
Peter Lorre.
Dar aveam o durere de dinţi groaznică, aşa că John...
- Wayne? - Garfield?
Kennedy?
Huston?
John Huston, regizorul?
John mi-a spus că nu îi pasă dacă trebuie să anulăm filmul...
trebuia să mă duc la spital.
Aşa că m-am gândit:
"Ei bine, dacă trebuie să fiu într-un spital din Roma, pentru cine ştie cât timp...
aş putea să am ceva cu mine care să mă facă să mă simt mai bine."
Aşa că am luat frumosul şal Balmain pe care mi l-a dat Jennifer...
şi dacă mi-am spus asta...
mă simţeam şi arătam fabulos.
- L-ai cunoscut pe Humphrey Bogart? - Să îl cunosc?
Draga mea, în fiecare noapte beam şi luăm cina...
şi chiar o dată am jucat poker!
Ai jucat poker cu Humphrey Bogart?
A fost un dezavantaj în asta...
Nu cunoşteam jocul aşa cum îl cunoşteau Bogie sau Frank.
Frank?!
Sinatra.
Experienţa îi învăţase lucruri...
pe care un relativ novice ca mine nu le ştia, ca...
Ştiaţi că trei cărţi la fel înving o pereche?
Deci, nu l-am învins pe d-ul Humphrey Bogart la cărţi...
dar aţi fi interesaţi să ştiţi la ce altceva l-am învins.
Skandenberg.
Stai puţin...
Vrei să credem...
că l-ai învins pe Humphrey Bogart la skandenberg?
De două ori.
Eşti bun.
Un meci bun, d-le. Mulţumesc.
Hei. Tocmai l-am învins pe cel care l-a învins pe Humphrey Bogart.
Super. Vrei să vii să vezi ce pot?
Nu l-a învins pe Humphrey Bogart, nu-i aşa?
Doar nu crezi că l-aş fi putut învinge pe fiul tău în dupăamiaza de Crăciun...
cu toţi cei de aici care gândesc ce gândesc despre mine?
Ar fi fost un cadou fără valoare.
Dar nu l-ai învins pe Humphrey Bogart, nu-i aşa?
În regulă. Ridică-ţi mâneca.
Nu, nu, nu.
Ţi-e frică?
Măi să fie...
Ascultă, Foxy. Când eşti micuţ, trebuie să fii dur.
Lumea asta nu este drăguţă cu cei mici.
Mă bucur că aţi putut veni.
- Sper să mai veniţi. Mulţumesc. - Mulţumim. Crăciun fericit.
- Crăciun fericit. Noapte bună. - Haide.
La revedere.
Foxy, caută sub brad.
Alo?
Nu, tocmai au plecat.
Ei bine, ştiu, dar timpul a parcă a zburat. Ştii ceva?
O cunoaşte pe Ava Gardner.
Şi pe Humphrey Bogart.
Şi pe Betty Bacall. Adică Lauren Bacall.
Iar ea a venit la bucătărie şi a ajutat. Sunt foarte drăguţi.
Ceva bun?
Crăciun fericit de la regina mamă.
Mă iubeşte.
Babe.
Slim.
Cine e asta?
"D-na John Stimmell vă invită pe dvs. şi pe prietena dvs. la cină".
Cine este asta?
Spune că este prietenă cu familia Deweys.
Ce drăguţ...
Uite, alta. "Vă rog sunaţi-o pe d-na Dorn în legătură cu cina.
Prieteni ai familiei Deweys".
Ei bine, sună minunat.
Nelle.
Astea toate sunt invitaţiile!
Apoi Ava a spus:
"Nu îmi este frică de poliţie. De Frank îmi este frică!"
Marilyn a spus, "E mai bine să fii precauta!"
Marilyn Monroe.
Bonnie Clutter este o drăguţă şi...
Era o drăguţă.
Dumnezeule.
Este greu să vorbeşti despre un prieten la trecut.
Pare atât de trist, mai ales că Bonnie nu se simţea bine în perioada aia.
Care era problema?
Ei bine, nu ar trebui să spun.
Nu cred că îi plăcea să fie cu lumea atât de mult.
Dacă aţi fi văzut-o...
era aceeaşi Bonnie.
Trecea printr-o schimbare a vieţii.
Atât?
Încearcă tu. Este suficient.
Ei bine, noi patru am fost în casă să curăţăm...
să curăţăm...
toată mizeria.
Obişnuiam să mergem cu Herb să vânăm fazani.
Era ciudat să mergem acolo cu maşina ştiind ce ne aşteaptă.
Patul în care fusese băiatul...
era... Adică corpul nu mai era, dar...
Dumnezeule, doar văzând patul...
sau salteaua în care fusese Herb...
Era aşa de mult sânge.
În unele locuri erau pete mari
în altele erau picături mici. Am urcat scările...
şi am văzut o pată mare pe balustradă...
şi aproape...
am înjurat...
Era mai rău decât sângele de pe jos. M-am gândit:
"A ajuns până aici?"
Pot să spun că am fost în Marină...
şi nimic nu m-a tulburat aşa cum m-a tulburat asta.
Herb era unul dintre cei mai respectaţi fermieri din stat.
Dacă ar exista o listă care să îţi spună cum să reuşeşti cu onoare...
ei bine, el ar fi făcut totul de pe lista aia.
Vezi, muncea mult, avea grijă de familie...
şi când s-a dus la biserică nu şi-a anunţat sosirea.
Nu, s-a dus acolo şi a ascultat.
Întotdeauna am crezut că, de fiecare dată când faci ceva bine...
te îngraşă puţin...
astfel încât te face să te simţi apropiat de pământ, înţelegi? Solid. În siguranţă.
Ceea ce mă sperie este...
câteodată, de nicăieri...
suflă un vânt rău.
Ar putea fi cancer, ar putea fi băutura...
ar putea fi vreo femeie care nu este a ta.
Şi în ciuda greutăţii care te ţine la pământ...
când vine vântul ăsta, te ridică ca pe o frunză...
şi te duce unde vrea el.
Eşti în control până când nu mai eşti.
Apoi eşti neajutorat.
"Dacă o vei vedea vreodată, era întotdeauna buna Bonnie".
Nu, nu. A spus, "Dacă ai fi văzut-o, dacă ai fi văzut-o".
Aşa este.
Era întotdeauna Bonnie".
Ai auzul bun.
Bei ceva?
Ei bine, evident, mama nu avea dreptate.
Nu ştiu. Sună ca menopauza.
Sper că nu. Este ceva rău pentru romanul meu.
Romanul tău?
Despre ce vorbeşti?
Cred că povestea asta este mai mare decât un articol. Mă gândesc că va ieşi o carte.
Înţeleg asta. Ceva non-ficţiune, nu-i aşa?
Da, desigur că totul va fi adevărat, dar...
- Dar ce? Fie este, fie nu este. - Nu înţelegi.
Vreau să aduc tehnici ficţionale într-o povestire non-ficţiune.
Ce tehnici ficţionale? Alea în care inventezi?
Scuză-mă, dacă inventam, crezi că m-aş mai fi obosit să iau notiţele astea?
Evident că încerci să o transformi pe Bonnie Clutter într-o persoana poetică retrasă...
când se pare că era doar la menopauză.
Ce naiba vrei să spui?
Că nu ar trebui să faci ceea ce faci.
Adevărul este suficient!
Trebuie să spun că nu apreciez asta, mai ales din partea ta.
"Mockingbird" se baza pe lucruri adevărate, iar tu ai îmbunătăţit asta.
Desigur. Este un roman!
Reportajul înseamnă să recreezi, nu se creezi.
Este un nou tip de reportaj!
Sunt de acord cu tine.
Bine. "Dacă ai fi văzut-o, dacă ai fi văzut-o..."
- Îmi amintesc. - Bine.
- Este cartea ta. - Da.
A şaptea.
- Bine, bine. - Cum merge cartea ta?
Îmi va lua mult să o şlefuiesc, dar...
mulţumită lui Nelle, care este un dar din cer...
şi vouă tuturor...
probabil voi mai avea nevoie de o săptămână.
- O să-mi lipsească friptura ta de Kansas. - Ne va părea rău să vă vedem plecând.
Ceva nou? Şti că nu îţi pot da acces special.
I-am prins.
- Ce? - Ce?
I-am prins. Aşa cum ai spus, au fost doi.
Criminalii? I-aţi prins pe criminali?
Unde sunt? Sunt în închisoare? Pot să...?
Sunt în Las Vegas. Trebuie să mă duc acolo imediat.
- Pot să vin şi eu? Te rog, Foxy?! - Nu de data asta, partenere.
Ei bine, nu va mai fi o altă dată. De câte ori îi arestezi?
Îmi pare rău.
Serios, Marie...
cum poţi să stai măritată cu un astfel de catâr?
Poate acum vei dormi întreaga noapte.
Felicitări, Foxy.
Asta îţi schimbă cartea.
Mie îmi spui?!
Desigur, dacă am crezut că era greu să-i fac pe locuitori să fie mai deschişi...
cum în numele lui Dumnezeu îi pot face pe criminali să vorbească?
Uite, uite. Sunt aici.
Pardon. Pardon. Scuzaţi-mă. Scuzaţi-mă.
Nu îl pot vedea pe celălalt.
Uite-l.
Nici vorbă. Fără presă în închisoare.
Am multe cunoştinţe în guvern.
Pot să sun pe cineva să îi explic ceea ce fac...
Poţi să îl cunoşti şi pe Preşedintele Statelor Unite...
dar tot nu te las să îi vizitezi pe băieţii ăştia.
Suge-mi-o, sugaciule!
Nu iau niciodată gustări rapide...
Vrei să mă pupi în fund, târfă?
Prefer să te pup pe faţă.
Vrei să scrii o carte despre mine?
Dacă profesorii mei nenorociţi ar putea să audă asta!
- Ai scris vreodată o carte? - Desigur.
Primul meu roman, "Other Voices, Other Rooms", a fost catalogat de critici...
ca fiind cel mai interesant debut de la...
Da, în regulă.
- Eşti poponar? - Da.
Pentru că te-aş lăsa să mi-o sugi.
Nu sunt poponar, dar dacă te las să mi-o sugi, nu înseamnă că sunt poponar.
Te face pe tine poponar. O gură este o gură.
Ei bine, mulţumesc, cred, dar nu.
- Atunci eu ce câştig? - Bani.
Ţi-aş da o parte din drepturile mele de autor.
Am doi copii din prima mea căsătorie.
Poate i-aş lăsa banii lui Lacy, fosta soţie. Mă ajuţi să-i scriu o scrisoare?
Aş fi bucuros să fac asta.
Bine, o să o fac. Treaba cu Clutter a fost ideea mea.
Am împărţit o celulă cu un nenorocit pe nume Floyd Wells...
care mi-a spus că bătrânul Clutter are un seif cu 10.000 $.
Dick a spus că ai auzit prima dată de seiful lui Clutter de la colegul lui de celulă...
Floyd Wells.
- Aşa este? - Ţi-a spus, nu-i aşa?
Da, dar pot avea încredere în el?
E în închisoare.
Eu n-aş avea încredere în el.
Nu vrei ca lumea să te perceapă numai prin ceea ce spune Dick...
- Pot să te ajut să se audă şi varianta ta. - Nu mă prostii.
Nu îţi pasă de varianta mea.
- Nu încerci să mă ajuţi. - Ei bine, asta ar fi de ajutor.
Ai avea dreptul la o parte din drepturile de autor.
Ce să fac cu drepturile de autor aici înăuntru?
- Ai putea ieşi şi i-ai putea folosi... - Nu o să ieşim!
Ai spus fără minciuni şi tu minţi cel mai mult.
Pleacă.
O să se dea pe brazdă. Ce mai face Dick?
Dick? Vorbeşte în continuu.
Perry probabil a împuşcat familia Clutter doar ca să îl facă pe Dick să tacă din gură.
Trebuie să am ambele variante.
Cum le faci pe d-nele din New York să-ţi spună totul?
"Lebedele" mele?
Aflu ce vor ele.
Bârfe. Consolare. Şi le dau asta.
Află atunci ce vrea Perry. Între timp, scoate tot ce poţi de la Dick.
În mod sigur se va lepăda de Perry, nu?
Pe bărbat şi pe băiat i-am dus în pivniţă.
Uite ceva...
Când am vrut să mă distrez cu fata, ştii, să o dezbrac...
Perry mi-a spus să nu mă ating de ea.
Şi când l-a legat pe băiat, i-a pus o pernă sub cap.
I-a spus bătrânului să se întindă pe saltea...
pentru că a spus că podeaua era rece.
Prea rece ca să îl împuşti pe ea?!
De ce crezi că a făcut asta?
Am spus, "Îţi pierzi curajul? Pentru că nu putem lăsa martori".
Mi-a răspuns, "Nu", apoi m-am gândit, "Eşti poponar"?
Punând perna băiatului, spunându-mi să nu mă ating de fată...
Alte dăţi era în regulă.
Nu îmi părea a fi homosexual când i-a împrăştiat creierii pe perete.
Nu, nu am vrut să-i omorâm.
Vroiam să intrăm şi să ieşim fără nicio urmă!
Perry vroia să ne acoperim feţele.
Dar la magazinul ăla de rahat, de unde am luat mănuşile, aveau numai ciorapi deschişi la culoare.
Mi se puteau vedea ochii prin ei. Puteam fi identificat dintr-un grup. Nu erau buni.
Aşa că Perry a spus că ar trebui să ne ducem la spital să cumpărăm ciorapi negri de călugăriţe.
M-am gândit că este o idee idioată...
dar nu am vrut să mă cert cu el...
aşa că ne-am dus, am discutat cu ele, am revenit şi am spus:
"Târfele alea catolice nu au vrut să îmi vândă".
Ce a spus Perry?
A spus:
"Nicio pereche.
Târfele catolice nu vor să-mi vândă nicio pereche".
Serios?
- Ţi-a corectat gramatica? - Ascultă, dragă.
Perry Smith...
se consideră un artist.
Hei, iubitule, vrei să mi-o sugi printre gratii?
A ta nu e destul de lungă ca să treacă de gratii.
Singurul mod de a trata vulgaritatea este să te ridici deasupra ei.
Am avut o experienţă similară cu prietenul meu, Tennessee Williams.
Artistul şi intelectualul...?
Nu contează.
Nimănui de aici nu îi plac astfel de lucruri.
Mie îmi plac.
Aş vrea să aud.
Ei bine, Tennessee şi cu mine eram odată în bar...
când se apropie o femeie beată de mine care mi-a zis:
"Poţi să-mi dai un autograf?" Am răspuns, "Da, desigur, dragă".
Mi-a spus că nu avea nicio bucată de hârtie.
Aşa că şi-a tras fusta şi mi-a arătat buricul...
şi m-a rugat să îi semnez acolo.
Apoi mi-a dat un creion de ochi...
şi mi-am scris numele în jurul buricului, ca razele soarelui.
Deodată, apare soţul ei beat şi furios care îmi spune:
"De vreme ce ai chef să semnezi lucruri, de ce nu semnezi şi asta?"
În acelaşi timp şi-a descheiat fermoarul la pantaloni şi şi-a scos bărbăţia.
Ei bine, ce ai făcut?
În încăpere se lăsase o linişte deplină.
L-am privit de sus până jos, apoi, cât am putut de calm, i-am spus:
"Ei bine, nu ştiu dacă îmi pot scrie întreg numele, dar poate pot să-mi trec iniţialele...".
Ce a scris Tennessee Williams?
Am auzit de el, dar nu ştiu ce cărţi a scris.
Este un dramaturg. A scris "Un tramvai numit dorinţă".
- Filmul în care a jucat Brando? - Desigur.
Marlon Brando este regele!
Este unul dintre cei doi actori favoriţi ai mei.
- Cine este celălalt? - Humphrey Bogart.
L-am învins pe Humphrey Bogart.
Şi pe Alvin Dewey.
Este cel mai lipsit de inimă lucru pe care l-ai făcut, Nelle Harper Lee...
şi nu am să te iert niciodată.
Termină cu prostiile. Eşti aproape gata. Perry este gata să vorbească.
Am nevoie să-mi reiau viaţa.
Sunt câteva focuri pe care vreau să le reaprind...
Ei bine, la revedere. Te urăsc!
Mulţumesc. Şi eu pe tine.
- Cum se simte învingătorul lui Bogart? - În regulă.
Spune-mi mai multe despre el.
Ei bine, cred că mai întâi ar trebui să vorbim despre alte lucruri.
Despre ce?
Nimic în special. Doar că nu mai ştiu multe despre Bogie.
Dar ştiu o poveste foarte amuzantă despre Marlon Brando.
Mi-am petrecut odată o seară întreagă cu el, doar noi doi...
şi mi-a spus despre viaţa lui de dinainte să devină un star..
Sunteţi prieteni?
Nu aş spune chiar asta. Le-a spus oamenilor că vrea să mă omoare.
Pentru ce?
Nu i-a plăcut cum l-am descris în articolul meu.
Susţine că mi-a spus anumite lucruri confidenţial.
Nu puteai să-ţi verifici notiţele?
Nu iau niciodată notiţe.
Folosesc o tehnică de memorie care mă face să reţin aproape 100%.
"Aproape" este cuvântul cheie.
Poate nu-mi amintesc un cuvânt, dar întotdeauna îmi aduc aminte înţelesul.
Dacă uiţi cuvântul potrivit, pierzi şi înţelesul.
Ai mult tupeu.
De ce încerci să superi un mare actor ca Brando?
Nu ai înţeles...
Vezi, de asta nu vroiam să vorbesc cu tine!
Dacă vrei să mă faci să arăt ca un idiot, asta o să faci.
Perry, niciodată nu îmi judec personajele.
Ei bine, uite ceva ce o să-ţi aminteşti în procent de 100%...
Nu sunt un personaj.
Sunt o fiinţă nenorocită!
- Gardian! - Perry Edward Smith!
O să scriu cartea asta, cu sau fără tine.
Te poţi implica, ca să te fac o fiinţă tridimensională...
sau poţi continua cu prostia asta...
şi o să mă întorc de urgenţă la New York şi o să scriu ce vreau!
Este petrecerea mea?
Truman!
Bine ai venit acasă, dragule. Ne-ai lipsit foarte mult.
Nu credeam că am să spun asta:
"Spune-ne despre criminali".
Ei bine, numele lor sunt Dick Hickock şi Perry Smith.
- I-ai cunoscut? - Să îi cunosc?!
Draga mea, am fost în celulele lor.
Mi s-a făcut pielea de găină.
Când stai de vorbă cu ei, par nişte tineri de treabă.
Ca să fiu sincer, sunt mai îngrijorat de siguranţa mea atunci când stau în jurul lui Norman Mailer.
Dick vorbeşte despre ce s-a întâmplat fără niciun sentiment că a fost ceva rău.
- Doar ca ceva care s-a întâmplat. - Dar Terry?
Nu, Perry. Ca în Antoinette.
Este o enigmă.
Ştii, înainte să-l omoare pe băiatul familiei Clutter, i-a pus o pernă sub cap.
Şi nu l-a lăsat pe Dick să o violeze pe fată.
- Nu este bun în totalitate... - Jack are dreptate.
După demonstraţiile astea de gentileţe, i-a împuşcat mortal.
Şi i-a tăiat bătrânului gâtul.
E ceva...
ce îmi scapă...
Pare o nebunie să spui că este tandru...
dar are şi o tandreţe înăuntru acolo în el.
Este foarte...
Este foarte...?
Nu contează. Să trecem pe la fiecare...
şi să îmi spuneţi fiecare cu cine aveţi aventuri...
Foarte bine.
Bennett?
În scrisorile lui, Tru Heart spunea întotdeauna: "Care este cel mai nou lucru pe care îl îndrăgeşte toată lumea?"
Aşa cum ştie fiecare dintre noi, care avem copii...
lucrul acesta nou nu este pe Broadway şi nici măcar pe CBS.
Scuze, dragă.
- Acesta este. - Îţi vezi copilul adus acasă...
şi te gândeşti, "Va trebui doar să îmi tai venele".
Cinci minute mai târziu...
o faci.
Cu uşile încuiate, fireşte, dar nu poţi să rezişti.
Eu aşa am făcut.
Ei bine, proştii nu sunt mari dansatori.
Dragă...
Cum merge cu scrisul, Jack?
Ei bine, să auzim.
Când Babe mi-a spus că oricine poate învăţa...
am pariat pe 100 $ că nu va putea să mă înveţe, iar acum am mai mult cu 100 $.
Slim şi cu mine îţi vom arăta cum se face, şi apoi sperăm că vei începe şi tu.
- În special tu. - Începem!
- Vino, ucenicul meu. - În regulă, d-nă profesoară.
Când mi-a arătat prima dată, am întrebat, "Care sunt ceilalţi paşi?"
Mi-a răspuns, "Nu sunt alţi paşi."
- Cine urmează? - Cine altcineva?
Nu, cum fac...?
Asta am spus. Nu este un dans.
- Stinge-ţi ţigara. - Stinge ţigara.
Truman?
- Pune-ţi piciorul acolo. - Minunat.
Ce faci acolo?
Faci ceva cu mâinile.
- Apoi ne lăsăm în jos. - Dumnezeule! Ce e asta, flamenco?
Îmi pare rău pentru Jack. Aproape am leşinat când l-a insultat pe Bill.
Bill poate suporta asta, crede-mă.
Jack are cu siguranţă un moral foarte opresiv.
Moral în ce sens?
În sensul că orice este amuzant este o crimă împotriva artei mele...
cu siguranţă nu moral într-un mod personal.
Avem o înţelegere ca, dacă avem nevoie de ceva sexual...
iar celălalt nu este acolo ca să îi ofere, atunci...
Înţeleg.
Eu nu prea am nevoie, dar el are.
Nu discutăm despre asta. Aş putea fi de acord, dacă aş şti mai puţin despre asta.
Dar nu te deranjează ideea? Adică, cum poţi suporta să te gândeşti că...
sau nu-ţi poţi imagina...?
Dragă, ce este?
Bill are o aventură.
Iubito, nu...
Te rog, nu trebuie să sufli o vorbă nimănui.
Va rămâne înăuntrul meu.
Cum ai aflat?
Aşternuturile noastre erau pătate.
- Bine, acum aş putea să vomit. - Desigur, nu i-l putea da servitoarei.
Ei bine, nu.
Aşa că s-a aşezat în genunchi în faţa căzii şi a început să frece petele.
Dar nu au ieşit de tot.
Când m-am întors, am văzut forma ciudată a aşternuturilor.
Şi am spus... ca o proastă, care nu suspecta nimic, am spus...
Am spus:
"Ce Dumnezeu e asta?"
M-am gândit că Mary Lee le albise.
Apoi m-am uitat la Bill şi am văzut acea...
acea privire pe faţa lui. M-am gândit:
"Slavă Domnului că nu se pricepe să mintă...
altfel aş fi fost nedreaptă cu Mary Lee."
Nu pare posibil că un om care deţine un post de televiziune...
nu se pricepe să mintă.
Pare esenţial pentru un om cu succesul lui.
Ce să fac?
Ai să mă suni ori de câte ori ai nevoie de mine...
chiar dacă este la ora trei dimineaţă şi a izbucnit războiul...
între Brooklyn şi Manhattan. O să trec podul, cu gloanţele şuierând prin aer...
ca să îţi spun că ai un prieten pe viaţă în mine.
T-bone, eşti foarte drăguţ.
Nu mi-l pot imagina pe Bill Paley spălând cearceafuri!
Cred că era disperat.
- Săraca Babe. - Ştiu, ştiu. Să fie binecuvântată.
Nota, vă rog.
Vii cu mine să caut un chioşc de ziare?
Încerc să-l mituiesc pe Perry ca să mă placă, aşa că îi trimit lui şi lui Dick reviste deochiate.
Desigur...
Aş vrea să găsesc un bărbat ca tine. Sex şi bani, nu mi-ar mai păsa deloc.
Te-ai putea distra mereu în felul ăsta.
- Mulţumesc, Big Mama. Te iubesc. - Şi eu te iubesc.
- Mă iubeşti? - Cum poţi să întrebi asta?
- Nu mi te confesezi niciodată. - Nu, nu fac asta, dragă. Ai dreptate.
De ce nu?
- E foarte simplu. Nu am încredere în tine. - Ce? Am rămas fără cuvinte.
Paralizat şi fără cuvinte.
Bună ziua.
Vreau câte două exemplare din "Playboy", "Party Doll", "Stag Night"...
"Baby Doll", "Hotsy Totsy", "French Flip", "Pink Lace", "Busty and Juggle".
"Jiggle".
De ce Dumnezeu nu ai încredere în mine?
Ei bine, ştii tu de ce. Pentru că într-o zi o să foloseşti ce-ţi spun.
Asta nu se va întâmpla niciodată.
Poate nu sunt un călugăr, dar cu siguranţă am un cod moral.
Dumnezeule! Uită-te la asta! Este revoltător.
Femeile arată mult mai bine îmbrăcate, mult, mult mai bine.
Dumnezeule, uită-te la prostia asta.
Mă bucur să văd că ţi-ai revenit.
Cum mai stau lucrurile?
Am găsit o structură superbă care merge înainte şi înapoi...
între familia Clutter şi Dick şi Perry.
Dar dacă nu voi găsi şi ceva emoţie puternică, va fi doar o altă dramă poliţistă.
Cine are nevoie de asta?
Recunoaşte, fără Perry, eşti terminat.
- Ai putea să reduci din pierdere. - Nelle!
Uite-ţi corespondenţa.
Ceva de la "The New Yorker".
Ceva care arată ca o invitaţie şi ceva...
Cunoşti pe cineva de la Penitenciarul de Stat din Kansas?
Probabil că-mi scrie să-mi mulţumească pentru pornografia aia revoltătoare.
Ei bine, nu o să-ţi vină să crezi.
Ce?
Dragă d-le Capote...
a fost un gest plin de atenţie din partea dvs. să îmi trimiteţi acele periodice.
A citit dicţionarul.
Dar vă informez cu părere de rău că materialul era dezgustător.
Viitorul meu se va hotărî în curând.
Dar sunt numai două variante: viaţa în închisoare sau moartea.
Aşa că, fie mai am o perioadă scurtă, fie una foarte lungă...
Îi datorez minţii mele să o umplu cu lucruri frumoase şi inteligente.
Ce zici de scrisul de mână?
Ei bine, dacă vrea frumuseţe şi inteligenţă...
tu eşti omul lui.
Am aşteptat ca să o deschidem împreună.
Dragă d-le Capote: Vă mulţumesc pentru materialul de citit.
A fost mai inteligent decât pozele cu păsărici pe care mi l-aţi trimis înainte.
Oricum...
Oricum?!
Deşi istorisirile sunt scrise bine...
nu mi-au plăcut în cele din urmă, pentru că m-am gândit că le lipseşte bunătatea.
Niciodată...!
Poate ar trebui să îi trimiţi din nou pornografii.
Imaginează-ţi să ţi se spună că muncii tale îi lipseşte bunătatea de către un cvadruplu criminal!
Scrierile mele sunt imparţiale şi lipsite de sentimente...
dar nu aş spune că le lipseşte bunătatea.
Nu m-am gândit în felul ăsta la scrierile mele.
- Ce lucru a putut să spună... - Da...
Am venit până aici, trei zile cu trenul...
pentru că este ceva ce aş vrea să ştii.
Mi-am dedicat viaţa unui efort...
de a crea cea mai mare opera de artă.
Te rog, nu râde de mine.
Întreaga mea viaţă...
tot ce am vrut a fost să creez o operă de artă.
Am cântat, nu m-a ascultat nimeni.
Am pictat, nu s-a uitat nimeni.
Acum, Dick şi cu mine, am ucis patru oameni.
Şi ce o să iasă din asta?
O operă de artă.
Râd de mine.
Vrei să mă deschid, dar nu cred că mă poţi înţelege.
- De ce nu? - Din cauza cărţilor tale.
Credeam că te uiţi la oamenii despre care scrii...
că îi priveşti batjocoritor.
Niciodată nu îmi privesc personajele batjocoritor.
Dacă o să-mi deschid inima în faţa ta...
trebuie să ştiu că o fac în faţa cuiva care mă va asculta...
şi nu va glumi despre asta, aşa cum ai făcut-o cu Holly târfuliţa.
Nu poţi scrie povestea mea...
pentru că ideea ta de suferinţă este foarte departe de a mea.
Nu este. Îţi promit.
La revedere.
În regulă.
Motivul pentru care îmi este greu să spun asta...
este pentru că nu am mai spus-o niciodată cu voce tare.
Le-a spus tuturor că era bolnavă, dar...
mama mea s-a sinucis.
- Este vreo glumă? - Nu!
- Îţi baţi joc de mine? - Nu!
Ai vorbit cu Dick?
Nu.
Ce s-a întâmplat?
De ce a făcut asta?
Tot ce a vrut mama...
a fost să fie o doamnă din Park Avenue...
ceea ce nu este uşor când eşti în Alabama fără bani.
Aşa că s-a măritat cu tata ca să plece de acolo.
Dar înainte să poată pleca, am apărut eu.
Aşa că m-a părăsit...
lăsându-mă la mătuşi.
Când tata a eşuat să o ducă în Park Avenue...
l-a părăsit şi pe el.
Pentru că era frumoasă...
foarte frumoasă.
S-a măritat din nou, de data asta cu Joe Capote.
Avea o slujbă în New York...
şi a muncit până când visul ei a devenit realitate.
Ne-am mutat pe Park Avenue, la nr. 1060. Mama era încântată.
Se pare că se sfârşise anxietatea ei.
Dar aşa cum Joe ne dusese acolo, nu a putut să ne ţină acolo.
Furase nişte bani...
100.000 $.
A fost concediat şi i se făcuse un renume. I-a spus mamei că trebuia să ne mutăm.
Dar nu într-un loc mai micuţ tot pe Park Avenue...
ci într-un apartament cu apă rece în Bronx.
Nu a putut suporta.
Încerca cu disperare să economisească bani în orice mod, pentru a putea sta...
mâncând mai puţin, necumparandu-şi ruj de buze.
Se oprise din băut când se mutase la nr.1060, dar acum se oprise din oprit.
Când băutura nu a putut să îi restabilească liniştea...
a înghiţit o cutie de somnifere.
Îmi pare rău pentru mai înainte.
Credeam că încerci să mă păcăleşti.
Să te păcălesc?
Şi mama s-a sinucis.
Cum?
Într-un mod mai lent. A băut până a murit.
Băutura...
Sinuciderea celor slabi de inimă...
Fratele meu nu a mai putut răbda. S-a sinucis şi el.
Dumnezeule!
- Deci eşti singur? - Nu.
Am o soră.
Vrei să ştii ce cred despre ea?
Cred că este o mare nenorocită.
Vrei să vezi ce scrisoare mi-a trimis?
Fii atent.
Ar putea fi interesant pentru cartea noastră.
Nu am chef să vorbesc.
Credeam că începusem bine.
După ce ai plecat, nenorocitul de alături a spus:
"Hei, Smith, cum de nu te vizitează niciodată mama şi fratele tău?" A auzit.
Să-l ia naiba, cui îi pasă?
Vezi, când vorbesc cu tine, uit că o să citească asta şi alţi oameni.
Apoi mă gândesc la cum l-ai înjunghiat pe Brando pe la spate.
Perry, ce o să scriu despre tine, va ajuta lumea să ştie mai multe despre tine.
Nu gândeşti limpede. Cum ai putea?
Eşti sub cea mai de neimaginat presiune.
Plângăciosul de Perry, plânge?
- Taci naibii din gură, Andrews! - Potoleşte-te.
Fii deasupra lui.
Vino.
Asta poate fi căsuţa noastră din copac.
Cum de sunteţi aşa de tăcuţi?
Acum...
vreau să te relaxezi.
Nu pot. Nu aici. Nu cu el.
Poate greşesc, dar era ceva în scrisoarea ta...
care m-a făcut să cred că ai un suflet de artist.
Artiştii au puterea, prin imaginaţia noastră...
să scape dintr-o lume degenerată şi să creeze una mai bună.
Cum?
- Închide ochii. - De ce?
Ai încredere în mine.
Acum vreau să-ţi imaginezi cel mai liniştit...
şi mai relaxant loc pe care îl ştii.
Mexic.
Îl ştiu bine. Apa e ca turcoazul lichid.
Simte cum bate soarele fierbinte...
încălzindu-te.
Simte cum te pătrunde căldura.
Apoi...
uşor ca o pană căzând pe lângă obraz...
simţi briza.
Închide-i.
Bun.
Simte briza...
respiraţia senzuală din paradis.
Detaşează-te...
relaxează-ţi toţi muşchii.
Sunt gata.
Când eram mic, mereu ne mutam de colo-colo.
Părinţii săi participau la rodeo.
Era o viaţă grea în multe feluri...
dar arată bine odată pierdută.
Mama şi tata au trebuit să renunţe.
O asemenea viaţă te istoveşte al naibii de tare.
Dar asta erau ei: călăreţi.
Aşa că, atunci când s-a dus asta...
s-a dus totul.
Iisuse, Flo.
Du-te naibii! E doar bere.
Nemernicule!
Aşa că mama l-a părăsit, şi ne-a luat pe mine, pe fratele şi pe sora mea.
Visam că tata urma să mă salveze.
Cât de amuzant.
Şi eu.
L-am aşteptat în fiecare zi, dar n-a mai venit.
Apoi într-o zi mă duceam spre şcoală...
Te rog, fii adevărat. Te rog, fii adevărat.
Tată.
Ai venit să mă iei cu tine?
Mi-aş dori, dar nu pot.
Nu ştiu cum să am grijă de tine.
Am venit să-ţi spun să fii cel mai bun băiat care poţi fi.
Şi m-a făcut să cobor.
Îşi ura mama. N-a iertat-o niciodată.
Ea l-a luat pe tatăl lui.
Un băiat are nevoie de tatăl sau.
Îl ura şi pe taică-su?
Mereu spunea că îşi ura tatăl, dar obişnuia să facă o chestie...
O chestie extrem de dureroasă...
Dick spune că uneori când dorm...
Tată!
Unde ai fost?
Te-am căutat peste tot.
Mulţi ani mai târziu, după armată...
am primit o scrisoare de la tata, în care scria că are o idee cum să facă bani.
Voia să mă duc să-l ajut.
Şi aş minţi dacă ţi-aş spune că nu am fost tulburat când am primit scrisoarea de la el.
În sfârşit avea un loc pentru mine.
Urma să cânt la chitară în bar.
Am pictat toate acele tablouri. Am pictat până şi firma.
Nu vine nimeni aici!
Nimeni!
Ştii de ce?
Din cauza ta, rahat inutil ce eşti!
Firma ta nu e bună de nimic!
Am spus, "Cumpără o firmă cu neoane"...
iar tu ai spus, "O să pictez eu una bună".
Fraierul naibii.
Haide.
M-a omorât.
Toată viaţa, iar şi iar, cu lucrurile pe care mi le spunea şi mi le făcea.
Mereu parcă mă împungea cu un cuţit.
Aşa că am decis să-l omor pe loc, cu sânge rece.
Fraiere.
Dar n-am putut s-o fac.
Toate chestiile astea legate de tata şi toate alea...
o să mă facă să arăt ca un plângăcios.
Nu! Va face ca lumea să te considere o persoană completă...
nu doar ca cineva care a provocat suferinţă, ci şi ca cineva care a suferit.
Pot să văd ce-ai scris până acum?
Nu până nu e perfect. Dar promit că e înduioşător.
Nu s-a mai purtat nimeni cu mine aşa ca tine.
O faci doar ca să mă determini să vorbesc cu tine?
Nu.
E pentru că te respect.
În regulă. S-a scurs timpul.
- Mulţumesc pentru lucrul acela minunat pe care mi l-ai spus. - Ce lucru minunat?
Despre respect.
Deci, sunt sau nu înduioşător?
Ai avut grijă de mine, nu-i aşa?
Care e titlul cărţii tale? Cartea "înduioşătoare" despre mine?
Ştiu titlul. Nenorocitul de gardian mi l-a spus, şi nu e înduioşător.
Se numeşte "Cu Sânge Rece", nu-i aşa?
Nu-i aşa? Se numeşte "Cu Sânge Rece"!
M-ai vândut, nemernicule...
după ce m-am destăinuit şi ţi-am dat totul.
N-o să scapi aşa uşor.
Un sunet să scoţi...
şi o să te alături familiei Clutter în iad.
Bine?
Deschide gura!
Deschide gura aia mincinoasă!
O să plăteşti pentru titlul ăla acum.
Mi-ai tras-o, aşa că acum am să ţi-o trag eu ţie.
N-o să te violez...
pentru că poţi avea încredere în mine.
Dar uite.
Uite!
Aşa m-a făcut să mă simt nenorocitul tău de titlu.
Nu-l lăsa să intre.
Trebuie să vorbesc cu tine, te rog.
De acolo.
Ne poţi acorda puţină intimitate?
"Cu Sânge Rece" e titlul cărţii mele, dar nu e chiar ceea ce crezi.
Voi aţi făcut un lucru monstruos.
Iar publicul şi procurorii o să îţi ceară sângele.
Dacă primesc ceea ce vor, te vor omorî...
nu într-un moment de entuziasm fără sens, dar cu o premeditare scrupuloasă.
Asta e definiţia legală a sintagmei "Cu sânge rece".
Acest titlu e o condamnare a planurilor lor.
Dar nu numai a planurilor lor.
Nu. Nu, nu doar asta.
Uite, ai făcut un lucru oribil. Nu eşti nevinovat.
Asta nu înseamnă că nu eşti fiinţă umană. Vreau ca oamenii să vadă asta.
Nu vorbesc cu tine până ce nu citesc ce ai scris.
E greu să citeşti chestiile legate de familie.
- Dar mi le-ai spus. - Nu familia mea.
Familia Clutter.
O să-ţi pară rău dacă nu e mai mult de atât în casa asta.
Du-l în subsol.
Eu mă ocup de bătrân.
Nu te gândeşti dacă cineva are prieten, sau e singur.
Ce-ar fi să te îmbraci? O să fie rece acolo jos.
Da, domnule.
Nu ştiam nimic despre ei.
Cu excepţia faptului că aveau un seif.
Dar eu nu am seif.
Câţi ani ai, iubito? Nu te speria.
- Lasă-mă să te ajut. - Hei! Afară, acum.
Acum!
- Dacă te atingi de ea, te omor. - O poţi avea după ce termin.
Hai să mergem. Nu e niciun seif. Ai dat-o-n bară!
Nu plecăm. Ne-au văzut.
Du-te la subsol să putem rezolva problema. Vin şi eu imediat.
Nu te las aici.
Du-te naibii, atunci!
Să mergem.
Ştiu că e o nebunie...
dar când l-am privit în ochi, mă gândeam:
"Păcat că nu putem fi prieteni".
Avea diferite chestii în camera lui...
Puteam să îi spun despre părinţii mei şi despre rodeo.
- De ce nu-l săruţi? - Du-te dracu!
Ţie nu-ţi place să faci nimic cu fetele.
- Niciodată nu vrei o târfă. - Taci din gură!
Nici măcar nu te uiţi la mine când sunt cu una.
- Îţi plac mai mult băieţii? - Gura!
- Dă-i drumul, ca să pot să i-o dau şi sora-sii! - Gura!
Haide, dulceaţă, sărută-l.
Sau ai prefera să-l săruţi pe tăticul lui?
Drace, Perry! Şi-a eliberat mâna!
Acum ucide-le pe femei.
Îmi doresc să le fi putut salva...
dar măcar...
Ştiam ce vrea să îi facă fetei.
Măcar am cruţat-o.
Cel mai bun exemplu pe care ţi-l pot da despre firea sa duală este ăsta...
Mi-a spus ce credea despre Herb Clutter.
A spus, '"Chiar înainte să-i tai gâtul mă gândeam cât e de drăguţ".
"Era un domn tare drăguţ.
M-am gândit la asta chiar înainte să-i tai gâtul".
"M-am gândit că e un domn tare drăguţ. Vorbea frumos.
Am gândit asta până i-am retezat gâtul".
Ce lucru extraordinar.
Extraordinar.
Cum e cartea?
E pe terminate. Trebuie să plec în câteva zile pentru procesul lor.
E de formă, nu? Nu contestă nimic, nu?
Nu, au speranţe la viaţă, nu moarte.
Moartea ar fi mai bună pentru carte.
I-aş satisface pe cititori mai mult, şi aş face şi titlul mai bun.
Scumpo, am lucrat mai mult la asta decât la orice altceva în întreaga mea viaţă.
Nu vreau să se strice doar din cauză că un juriu ia o decizie greşită.
Domnilor din juriu, aţi ajuns la un verdict?
Da, d-le judecător.
Îl rog pe aprod să-mi aducă verdictul.
Noi, juriul, îl găsim pe acuzat, Perry Edward Smith...
vinovat de crimă cu premeditare.
Iar pedeapsa...
e moartea.
- Faceţi apel? - Dick vrea.
Dar vom fi spânzuraţi. Aşa ar trebui.
Crezi că e corect să fiţi spânzuraţi?
E ciudat. Noaptea trecută stăteam treaz...
şi mă gândeam: "Ce este pedeapsa?"
Să stai la închisoare nu e o pedeapsă, dacă nu îţi plăcea afară.
Şi nici moartea, dacă era dureros să trăieşti.
Îţi spun eu ce înseamnă pedeapsă pentru mine.
Ce?
Speranţa că e cineva pentru tine.
Şi după ani întregi de singurătate îl găseşti dar nu-l poţi avea.
- Chiar a fost ceva între noi, nu? - Sigur că da.
Nu ai fost drăguţ cu mine doar pentru carte, nu?
Nu! Mă gândesc la tine mereu.
- Şi la Dick? - Doar pentru carte.
Eşti singura persoană în compania căruia mă simt cum sunt cu adevărat.
Şi eu.
Nu trebuie să mă port ca o jucărie în prezenţa ta.
Perry...
nu vreau să mori.
Uite, Ron şi Nancy Reagan nu erau...
Suntem despărţiţi pentru mult timp. Ştim că trebuie să facem sex.
Dar suntem bărbaţi. Putem face sex doar pentru a elibera dorinţa de a face sex.
Nu e permis să ne îndrăgostim.
Asta ar fi trădare.
O încălcare oribilă a unui foarte matur...
şi foarte sensibil aranjament.
După verdict, Truman s-a îngropat în carte.
Până la mijlocul lui 1963 a fost gata.
Perfectă ca un diamant, la fel de dură, cu la fel de multe feţe...
doar că de data asta...
Avea bunătate.
Dar nu o puteam publica până nu avea final...
până nu se stabilea ceva în legătură cu băieţii.
Au fost patru apeluri, până la Curtea Supremă.
Au durat cinci ani întregi până la verdictul final.
A fost o lovitură grea pentru criminali, ceea nu prea contează pentru mine. Dar...
Ai vreo veste despre când va ieşi cartea?
Nu ştiu.
Pur şi simplu nu-ţi dai seama prin ce agonie trec.
Am lucrat timp de patru ani neîncetat la carte...
implicându-mă în totalitate.
Şi apoi să aştept aşa...
incapabil să public ceea ce am scris până la spânzurarea lor.
De abia aştept.
Crezi că acea carte a ta merită o viaţă de om?
- Cu siguranţă o merită pe cea a lui Dick. - Cum rămâne cu celălalt bărbat?
Numele lui e Perry.
Adică, e o poziţie intolerabilă.
Pentru că a scrie un final cărţii înseamnă un sfârşit...
Un condamnat la moarte poate scrie doar două scrisori pe săptămână.
În fiecare săptămână, timp de cinci ani...
Perry i-a scris cele două scrisori lui Truman.
Prietene Truman, este rece astăzi în Kansas...
totusi nu atât de rece precum îmi imaginez că este în Elveţia.
Cât de înalţi sunt Alpii?
Prietene Truman, cunoşti cântecul "Gold Mine în the Sky"?
Era cântecul favorit al tatei.
Poate iţi foloseşti influenţa fata de autorităţile din haznaua asta...
şi îmi faci rost de un casetofon ca să îl cânt pentru tine.
Nu am prea multe de spus astăzi.
Sunt îngrozitor de deprimat.
Dumnezeule, mi-e dor de tine. Te rog, scrie-mi curând.
Nu îţi poţi închipui ce bine mă simt când îmi aduc corespondenţa...
şi este ceva de la tine.
Prietene Truman:
Totul s-a terminat.
Ultimul nostru apel a fost respins.
Dick şi cu mine avem voie să avem martori la spânzurătoare.
Amândoi te-am ales pe tine.
- Trebuie să vii cu mine. - Nu pot.
Devin disperată în legătură cu noua mea carte. Nu prea reuşesc să scriu.
Oricum, credeam că asta vrei.
Ştiu că am spus asta...
dar să văd cum îl ucid?
Este prea mult.
- Bănuiesc că Jack nu vine...? - Nu.
Nu ar fi vrut oricum, dar...
nu ştiu din ce motiv, devine ciudat când este vorba de Perry.
Parcă ar fi gelos.
Truman...
tu şi cu Perry...?
Te rog, Nelle.
Te implor.
Dar nu am putut.
Iar eu nu am vrut.
Îmi pare rău, nu poate răspunde la telefon.
Erau băieţii, din nou.
Vor să îi ajut...
dar nu pot să îi ajut.
Poate vor să îi consolezi.
Ploaia e bună.
Sper că îşi cere iertare.
Asta l-ar face cu adevărat înduioşător.
Hei, Truman. Unde ai fost?
Credeam că o să-ţi petreci întreaga zi cu noi.
Nu am putut ajunge mai devreme. Dădeam telefoane pentru tine.
Este prea târziu.
- Hickock, să ne pregătim. - Mai avem ceva timp.
Vreau să-ţi spun ceva.
Or să te întrebe dacă ai ceva de spus. Trebuie să-ţi ceri iertare.
- Asta nu o să-i aducă înapoi. - Nu. Va readuce umanitatea în voi.
Este timpul.
Dacă vrea cineva să îşi ia la revedere, trebuie să o facă aici.
La revedere, Truman.
Mulţumesc pentru tot.
Ţi-a spus ceva?
A spus că mă iubeşte...
şi că m-a iubit întotdeauna.
Richard Eugene Hickock. Ai ceva de spus?
Doar că nu port pică nimănui.
Voi mă...
trimiteţi într-o lume mai bună decât a fost aceasta vreodată.
"Domnul e păstorul meu. Nu voi dulce lipsă de nimic.
El mă face să mă întind în păşuni verzi.
El mi-a redat sufletul.
El m-a adus pe calea cea dreaptă în numele Său.
Deşi păşesc prin Valea Umbrei Morţii...
nu mă voi teme, căci Tu eşti cu mine."
Nu a murit încă.
Încă mai aud cum respiră.
E pregătit.
Perry Edward Smith. Ai ceva de spus?
Prietene Truman...
Nu ştiu ce ai făcut, dar a sosit magnetofonul.
E o mină de aur în ceruri Departe de tot.
O vom găsi noi doi, într-o bună zi
Va fi un trifoi special pentru tine În capătul liniei
Unde cerul e mereu albastru Prietenul meu.
Departe de tot.
Vom găsi mina de aur pierdută Într-o bună zi
Şi ne vom saluta prietenii care şi-au luat rămas-bun
Când vom găsi mina de aur pierdută
Din...
cer...
"Domnul e păstorul meu. Nu voi duce lipsă de nimic.
El m-a făcut..."
A fost în stare să vorbească?
Da, a vorbit.
Ce a spus?
Smith nu a vorbit.
Şi-a cerut scuze.
Doar şi-a mestecat guma.
I-ai văzut pe cei doi spânzuraţi. Trebuie să fie...
Nu e dureros pentru tine?
Viaţa e dureroasă.
E singura experienţă care îi uneşte pe cei bogaţi şi pe cei săraci.
Cred că o pot îndura...
pentru că pot transforma ceea ce mă răneşte în artă.
Da, dar...
cu ce cost?
Cu ajutorul meu a devenit cel mai faimos scriitor din America şi foarte, foarte bogat.
S-a mutat în Manhattan unde, întâmplător...
a avut o foarte bună viziune a locului din care a plecat.
Cine va şti vreodată ce vor inimile noastre?
Cine se poate...
apăra de asta?
Văzând ce s-a întâmplat cu el de atunci...
în ciuda bravurii care pare a fi doar încrederea...
am ajuns să simt cu mare durere de inimă...
că au fost trei morţi la spânzurătoare în acea noapte.
N-a mai scris nimic important de atunci.
Doar colecţii, fragmente adunate laolaltă.
Dumnezeu ştie că nu trebuia să scrie, nu după toţi acei bani de pe urma cărţii "Cu Sânge Rece".
E ciudat.
L-a făcut celebru şi l-a ruinat.
Ştii, în testamentul sau...
Perry a lăsat totul lui Truman.
America nu e o ţară în care gesturile neînsemnate trec neobservate.
Nu suntem o ţară ca Franţa...
unde şarmul, ceva uşor sau efervescent...
poate supravieţui.
Noi vrem tot ce ai...
şi vrem cât se poate de repede.
Prietene TRUMAN,
am citit un interviu cu Frank Sinatra...
în care spunea despre Judy Garland:
"De fiecare dată când cântă, moare puţin."
Atât de mult se dăruia.
E valabil şi pentru scriitori...
pentru cei care speră să scrie ceva care să dureze.
Ei mor puţin încercând să facă totul corect.
Apoi iese şi cartea...
şi o cină.
Poate primeşti un premiu.
Apoi vine inevitabilă şi specific americana întrebare:
"Ce urmează?"
Dar următorul lucru poate fi...
atât de greu...
pentru că acum ştii ce trebuie...
Bună, Nelle.
Tocmai mi-am început romanul şi am avut o dimineaţă atât de bună scriind...
încât vreau să sărbătoresc.
Vrei să vii la masă?
Nu, scumpo, nu-mi pasă unde.
Numai să fie un loc drăguţ în care să ne putem distra...
şi să fim noi înşine.
Traducerea şi adaptarea : Avocatul31 Sincronizare : jarvis
Watch any video online with Open-SUBTITLES Free Browser extension: osdb.link/ext