Traducerea şi adaptarea : jarvis
- Tu ai cumpărat asta? - Da.
Şi e a noastră acum. Noi suntem proprietarii.
- Îmi place. - Aşa e?
Ce ţi-am spus? Şemineul, ferestrele.
Eşti sigură că vrei să i-o dăruieşti surorii tale?
Iubito, putem câştiga 100.000 de dolari dacă o renovăm.
- Încerc să mă împac cu ea... - Asta e?
Da. Intraţi.
M-aţi făcut să plec de la serviciu cu o oră mai devreme ca să văd dărăpănătura asta?
- Toţi simţim mirosul ăsta, nu? - Miroase ca şi cum aş respira urină.
Bine. Nu e ceea ce căutaţi. Atunci plecăm.
- Haideţi. - Gândiţi-vă la cum va arăta.
Cu uşile în stil francez care dau spre grădină.
Mutăm scările, dărâmăm zidurile astea,
creăm o bucătărie modernă.
Punem nişte vitralii aici în colţ.
Structura pare solidă.
Când ajungi la partea unde trebuie să dăm 12.000 de dolari să reparăm fundaţia?
Evident, nu e ceea ce caută ei. Hai să facem nişte bani uşori, El.
E un parc imediat ce treci strada.
Şi dacă veţi avea un copil şcolile de aici sunt fantastice.
"Când" veţi avea cun copil. Îmi cer scuze, Kimmy.
Când. Când veţi avea un copil.
Vom avea un copil. Vom avea un copil.
Vezi asta? Asta înseamnă să fii una cu universul.
Câteodată Universul crede că e amuzant să cheltuiesc 26000 de dolari pe fertiliziare în vitro.
- Eşti un măgar.. - Glumeam.
Dacă locul ăsta e atât de grozav, de ce nu vă mutaţi voi aici?
Ce să facă ei cu cinci doarmitoare şi un parc?
Evident că nu vor să aibă copii.
Uite-te la ei. Nu au goluri emotionale care trebuiesc umplute.
Nu ca noi am face asta pentru a umple o nevoie emoţională...
- Taci din gură, Russ. - Bine.
- Ce-a fost privirea aia? - Ce privire?
Când a zis că voi nu veţi avea niciodată copii,
ai avut o privire anume.
Ce-a fost cu ea? Te-ai uitat la mine ca şi cum ai fi vrut să fac parte din ea.
- Nu a fost nici o privire. - În mod sigur a fost.
- N-a fost. - Cred că am început ceva ce nu trebuia.
- Nu ai început nimic. - Posibil o ceartă.
- Nu e nici o ceartă. Nici o problemă. - Hai să plecăm de-aici. Haide.
Dumnezeule. Aveţi de gând să faceţi copii, nu-i aşa?
Nu. Ce? Kimmy. Nu ştiu. Ce?
Sigur că vei încerca. Aşa eşti tu. Trebuie să câştigi orice ar fi.
Şi după îmi vei scoate ochii cu uterul tău perfect.
De unde ştii că uterul meu e perfect? N-am încercat niciodată să avem copii.
- Nici măcar nu ştiu dacă pot să rămân însărcinată. - Desigur că e perfect. Doar e al tău.
- Kimmy. - Probabil are un interior din piele.
Te rog, Kimmy. De-abia aţi ajuns şi plecaţi?
Îmi pare rău, Petey. Îţi urez să ai o ceartă plăcută.
Pe mai târziu, Russ.
- N-am avut nici o privire. - Ai o privire chiar acum.
Nu e nici o privire. Tu ai.
Bine, recunosc, a fost ceva,
dar când i-am auzit spunând :
"Nu veţi avea niciodată copii." Vreau să zic, au dreptate?
M-am săturat să aduc vorba. De fiecare dată când fac asta, îmi zici că nu e momentul potrivit.
Ştiu, dar nu prea stăm bine cu banii.
Şi apoi ne-am dat peste cap încercând să pornim afacerea asta.
Am renovat şi vândut cinci case anul ăsta şi încep să refuz oferte din lumea design-ului.
Am crezut dintotdeauna că voi fi şi eu mamă într-o zi.
- Cred că sunt pregătită. - Grozav.
Acum eşti pregătită, şi când copilul va avea 16 ani,
o să fiu unul din taţii ăia bătrâni ca tatăl lui Brian Hendrickson...
- Bună, tată. - Ce faci, fiule?
Hei, d-le. Hendrickson, mergeţi în adâncime.
Tată?
L-ai omorât pe tata!
Tată, trezeşte-te.
Nu l-ai omorât pe dl. Hendrickson.
Şi nu eşti chiar aşa de bătrân.
Uite o idee. Ce părere ai dacă am adopta un copil de 5 ani?
O să parcă ca şi cum l-am fi avut pe la 36 de ani. Ce părere ai?
Ţine capătul drept, bine?
Te gândeşti prea mult la asta. Nici unul din copii mei n-au fost planificaţi.
Copiii pur şi simplu apar, şi eşti nevoit să te adaptezi din mers.
- Câţi copii ai acum, Stu? - Al patrulea trebuie să apară cât de curând.
- Copiii nu sunt aşa greu de crescut.
Ideea e să petreci ceva timp cu ei, şi totul e în regulă.
Şi cel mai important lucru, să te asiguri că mamele se înţeleg între ele.
Meatball. Salut, amice .
Hei. Ţi-a fost dor de mine?
Ţi-a fost, nu? Şi mie mi-a fost dor de tine.
Da. Eşti o dulceaţă.
Hei, El. Am adus prosoapele pe care le-ai vrut.
El, eşti bine?
Hei, ce s-a-ntâmplat?
Nimic. Mă gândeam la ce ai spus despre adopţia unui copil de 5 ani.
- Am spus eu aşa ceva? - Da.
- Păi... glumeam. - Ştiu. E o nebunie.
Dar m-a pus pe gânduri. Sunt atât de mulţi copii fără părinţi,
care sunt mutaţi de colo-colo, şi care nu au pe nimeni,
şi e cel mai trist lucru pe care l-am văzut.
Şi am găsit agenţia asta de adopţii. Au o întâlnire cu clienţii săptămâna viitoare.
Nu, nu-mi arăta. Nu vreau să le văd feţele alea micuţe şi triste.
Încerci să-mi frângi inima? Tocmai am venit de la serviciu.
Ellie, oamenii care adoptă copii sunt foarte speciali.
Sunt genul de oameni care se oferă voluntari când nici măcar nu e vreo sărbătoare sau ceva.
Noi nici măcar atunci nu o facem.
Şi dacă e vreun dezastru vreodată?
- La ce te referi, o bombă radioactivă? - Nu contează de care.
Şi de nicăieri un copil ajunge la uşa noastră.
O să-i închidem uşa în faţă pentru că nu suntem îndeajuns de speciali?
Depinde. Sunt o mulţime de factori de luat în considerare.
Mă refer la porţiile de mâncare. Raza de acoperire a bombei.
El, nu poţi lua o remarcă pe care am făcut-o în glumă
şi să o transformi într-o decizie care ne poate schimba viaţa.
A fost o glumă.
Da.
Ştiu. Doar că...
Ai dreptate. Nu poţi fi obligat să faci ceea ce nu vrei.
Era doar o idee.
Noapte bună.
Bine, n-o să mai fac glume de genul.
În regulă?
Hei, vrei să ne uităm puţin la Fixer Upper?
- Bine, te iubesc. - Şi eu te iubesc.
Dumnezeule.
Nu e corect. Nu e deloc...
Hei.
Nu poţi să mai cumperi chipsuri din astea. Sunt mult prea iuţi.
Îmi dau şi lacrimile de la ele...
Peste 500.000 de copii sunt în grija serviciilor de asistenţă socială.
Sistemul e supra-populat.
Nu mai are nevoie de alţi copii.
Aşa că, pentru ca un copil să poată fi dat spre adopţie condiţiile trebuie să fie teribile :
de obicei este vorba de abuz sau neglijare totală.
Şi mulţi din aceşti copii pot rămâne în sistem pentru mult timp,
până când o familie minunată ca a voastră apare şi se oferă pentru adopţie.
Ne oferim noi. Putem lua unul chiar acum.
Perfect. Staţi puţin să verific în spate, să văd dacă mai avem ceva pe stoc.
Glumeşte, desigur. Noi nu lucrăm aşa.
Şi tu ştii asta.
Dar vă putem înscrie la cursul de pregătire care durează opt săptămâni
după care puteţi primi un certificat.
Şi apoi vă vom pune în contact cu anumiţi copii pe care îi puteţi
primi în casele d-voastră până când devin disponibili pentru adopţie.
Dar n-o să fie uşor, oameni buni.
Aceşti copii vă vor testa voinţa,
vă vor pune relaţia la încercare
şi vor apăsa "butoane" pe care nici nu ştiaţi că le aveţi.
Uitându-vă la voi, vă pot spune că nu toţi veţi reuşi.
De fapt cred că acest grup are puterea necesară
de a face faţă unor neplăceri...
- Mă scuzaţi. - Plecaţi deja?
- Da. - Bine. Mulţumesc, la revedere.
- E vina mea. - Sunt de acord cu tine.
- Am mai vorbit despre asta. - Aşa e.
- E o problemă. - E o problemă. Bine, oameni buni,
să facem cunoştinţă unul cu altul
şi să vedem la ce fel de copil v-aţi gândit.
Bună.
Suntem Dana şi Dirk McCann.
Şi Dumnezeu ne-a îndreptat paşii către acest loc pentru a adopta un băieţel... sau o fetiţă.
Da, Cel de Sus, ne-a binecuvântat peste măsură.
Vrem doar să împărtăşim acest lucru cu un copil care are nevoie de noi.
- Da. - Dar voi?
Eu sunt David şi ea este soţia mea, Jessie.
Şi încercăm de trei ani să avem un copil.
Dar indiferent ce facem,
nu pot să...
- Îmi pare rău. Poate altcineva să continue? - E în regulă.
E în regulă. Eu sunt Kit iar el e Michael.
Şi noi am încercat să concepem un copil,
chiar din prima seară în care ne-am întâlnit, am dreptate?
Aşa este. Doar că nu prea avem noroc.
Căutăm un copil nu contează rasa sau sexul, în vârstă de maxim nouă ani.
Bună. Numele meu este October Ross Jennings.
Şi aş dori să fiu mama unui tânăr cu calităţi atletice deosebite,
pe care îl voi ajuta să-şi dezvolte adevăratul potenţial sportiv.
De preferabil african-american.
Corect! Ca în filmul The Blind Side. Ca în acel film, nu? Grozav.
Dragă, nu cred că glumeşte.
Vorbeai serios? Dumnezeule. Îmi pare extrem de rău.
Am crezut că dacă şi "cuplul gay" a glumit în legătură cu "conceperea"...
Tocmai ai descris ideea filmului The Blind Side, aşa că...
Nu l-am văzut, aşa că vă rog, e rândul dumneavoastră.
- Vă rog să nu mai vorbiţi cu mine. - Da, e dusă cu pluta.
Îmi cer scuze. Mă simt oribil. Eu...
Numele meu este Ellie. Bună. El este soţul meu, Pete.
Nu sunt aşa de sigur de toată chestia asta.
Înţeleg. Câinele nostru, Meatball este adoptat şi îl iubim la nebunie...
- Nu poţi să compari un copil cu un câine. - Nu fac asta.
Ce vreau să spun e că înainte a salva un câine era considerat ceva negativ,
dar acum sunt numiţi "câini salvatori" şi toată lumea îşi doreşte unul.
Nu mai spune "salvat", nu mai spune "câine". Te rog.
Bine, nu asta vroiam să zic...
Doar că toată chestia asta îmi cam dă fiori, înţelegi ce vreau să zic?
- Poate că dacă le-ai zice copii salvatori... - Dumnezeule.
...în loc de copii orfani, ar atrage mai multă lume,
şi poate că oamenii n-ar mai ieşi afară în mijlocul seminarului,
- ceea ce vă va ajuta programul. - Pete!
- Zic şi eu... - Încetează!
Oaspetele de onoare de astăzi, Brenda Fernandez, şi părinţii ei.
Să le urăm un călduros bun venit.
Mulţumesc.
Bună.
Când aveam opt ani,
mama mea şi prietenul ei
s-au hotărât că ar fi o idee bună să construiască un laborator de metamfetamine sub garaj.
M-au obligat să livrez droguri pentru ei.
M-au abuzat fizic,
şi unii din clienţii lor chiar şi sexual.
La vârsta de 11 ani,
garajul a explodat, iar eu am fost aruncată în sistem.
Apoi transferată dintr-un centru de plasament în altul.
Şi uite-aşa am ajuns la 14 ani.
Nimeni nu doreşte un adolescent, care în câţiva ani ar fi devenit un adult.
Problema e că, peste jumătate din cei peste 18 ani
ajung oameni ai străzii, dependenţi de droguri, în închisoare sau mor în următorii doi ani.
Fapt care urma să se întâmple şi cu mine.
Încercam să-mi încep viaţa de adult,
dar fără o familie care să mă ajute să aleg o universitate,
nimeni la care să mă întorc acasă de sărbători,
sau pe umărul căruia să plâng când primul meu prieten m-a lăsat baltă pentru Missy Howard.
Până când aceste două... persoane foarte speciale au apărut în viaţa mea.
Şi recunosc, nu le-am făcut viaţa uşoară.
Dar indiferent cât de mult am încercat să-i îndepărtez,
erau întotdeauna acolo, cu mâncarea pentru şcoală şi gata să mă ajute.
Vă mulţumesc.
Vino aici, tată. Şi tu, mamă.
Îmi cer mii de scuze în legătură cu ce am zis despre Blind Side.
Mi-a plăcut la nebunie filmul.
La revedere, Brenda. Ai vorbit foarte frumos, felicitări.
Kit, la revedere.
Dirk. Ne vedem la curs, amice. La revedere tuturor. Hei.
- Deci acum crezi că suntem îndeajuns de speciali? - Poate că suntem.
Vreau să zic, cu asta ne ocupăm noi.
Vedem potenţial în anumite lucruri, şi le reparăm. La fel cum au făcut şi ei.
Au găsit un copil care era într-o stare deplorabilă,
au "zugrăvit-o" puţin, au dat jos câteva probleme emoţionale,
au întărit "fundaţia" casei sub forma dragostei şi a respectului de sine.
Nu vreau s-o asemăn cu o casă, cum am făcut la faza dinăuntru cu câinele,
dar cred că suntem perfecţi pentru asta.
Aici nu vorbim de o casă, Pete.
Tocmai asta am spus. Mă asculţi când vorbesc?
Bine. Da, te ascult.
Sunt atât de entuziasmat. Tu nu eşti?
Doar că îmi fac griji,
tu crezi că lucrurile sunt mai simple decât în realitate.
- Ce? Nu e adevărat. - Ba da.
Totul a pornit de la ideea ta. Acum că sunt implicat, tu nu eşti deloc?
Nu, şi eu sunt.
- Nu prea o arăţi. - Crede-mă, chiar sunt.
Un moment atât de important care îţi poate schimba viaţa, trebuie sa te implici.
Suntem pe cale să facem ceva nebunesc.
- Ai auzit cum vorbea? - Da.
- E cel mai tare lucru pe care l-am auzit vreodată. - Ştiu.
- Haide, să te-aud cum strigi "yee-haw". - Yee-haw.
Nu aşa. Mai cu viaţă. Yee-haw.
Mai tare, mai cu vervă.
Haide. Eşti pe cale să devii mamă.
- Mai pune un balon, El. - În regulă, luaţi loc.
A sosit timpul.
Aceştia sunt copiii voştri imaginari.
Nu sunt reali.
Haide, Jessie. O pierzi.
Pete. Timpul trece, musculosule.
Asta n-o să-l aducă la viaţă în urma sandwitch-ului cu unt de arahide pe care i l-ai dat.
- Adevăraţii copii vor fi cu totul diferiţi. - Nu îi puteţi şterge cu buretele.
Foarte bine, Michael.
În regulă, October.
Asta a fost. Copilul tău a murit.
Sunt toate?
E timpul să ştergem aceşti copii imaginari.
Aproape am terminat.
- Aproape am terminat. - Bine. Bine.
Mulţumesc. Mulţumesc.
Mulţumesc.
În regulă, oameni buni,
vreau să vă imaginaţi cu toţii că aveţi o slujbă foarte bine-platită.
Vi se dă un birou foarte mare.
Există o sală de antrenament şi un aparat cu răcoritoare
- chiar acolo în camera de relaxare. - Îmi place iaurtul îngheţat.
Dar în adâncul inimii, ştiţi că nu sunteţi pregătiţi.
Înlăuntrul vostru, ştiţi
că nu sunteţi îndeajuns de calificaţi
şi că o să fiţi daţi afară.
În acelaşi fel cum aţi fost concediaţi şi de la ultimele 3 locuri de muncă.
Şi pentru a recâştiga ce-a mai rămas din iluzia de control, veţi dori să vă daţi demisia.
La naiba, aţi fi în stare să răsturnaţi şi tonomatul cu iaurt
şi să ieşiţi ţanţoşi pe uşa din faţă.
Doar ca să fie clar,
Karen nu este adepta vandalismului la locul de muncă.
Ideea e că, situaţia e asemănătoare
cu cea a unui copil
care nu ştie dacă este dorit sau nu.
Doar că în loc să fie trist
că a pierdut un loc de muncă...
acel copil va pierde legătura
cu orice şi cu orişicine.
Singura legătură care poate rămâne
este cea dintre fraţi.
Câteodată este mai uşor pentru nişte fraţi sau surori
să se adapteze, pentru că au trecut prin multe împreună.
V-aş sugera să vă gândiţi la această posibilitate de a adopta doi fraţi.
Dirk?
Ai lua în considerare această opţiune?
Dacă Cel de Sus doreşte...
Da, doreşte. Vom fi nevoiţi să...
- Ne vom ruga pentru asta. - Da.
Aşa să faceţi.
Cel de Sus nu vă va da mai mult decât puteţi duce.
Permiteţi-mi să nu fiu de acord.
- Pete. Ellie. - Bună.
- Aţi reuşit să ajungeţi. - Bună.
Semnaţi aici, luaţi acest formular cu voi,
şi scrieţi numele oricărui copil de care credeţi că aţi fi interesat.
Serios? Aşa funcţionează totul?
Da, câteodată te simţi ca şi cum ai fi la cumpărături, doar că pentru copii.
Ştiu, e o nebunie, dar primăria crede că astfel
părinţii pot găsi cât mai repede copiii potriviţi.
Doamne, uite-te la adolescenţii ăia.
Mi se frânge inima.
Majoritatea nu vor să aibă de-a face cu adolescenţii.
Desigur, dacă voi doi v-aţi gândit că v-aţi putea descurca cu un copil mai mare...
- Vreau să zic... - Eu... Dumnezeule.
Îmi cer scuze. Suntem nişte oameni oribili. Îmi cer scuze.
Nu e adevărat.
Hai, mergeţi acolo şi găsiţi-vă pe cineva.
Mi se pare atât de ciudat.
În mod normal, dacă te duci într-un parc şi intri în vorbă cu un copil, eşti arestat.
- Şi acum asta trebuie să facem? - Ştiu.
Micuţul ăsta e singurel. Vrei să te duci să-l saluţi?
Da. Bine.
- Mă scuzaţi. Pardon. - Îmi pare rău, e luat.
Am fost doar să luăm nişte dulciuri, aşa că , vă rog, faceţi loc.
Uite, ţi-am luat nişte dulciuri.
Hai, Lucas, chiar aici.
Hei. Scuză-mă. Atenţie la minge.
Bine.
Lasă, mulţumesc.
O iei şi încerci să o arunci în gaură.
Vrei să încerci şi tu?
Mi-a părut bine de cunoştinţă.
- Ai reuşit? - Da. Ridic-o sus.
Hei. Aşteaptă-ţi rândul, amice.
- Îmi pare rău. - Hai să plecăm de-aici.
Pete. Ellie.
- Cum merge? - Hei.
Păi... e cam ciudat.
Da, câteodată chestiile astea pot fi cam ciudate.
Dar aţi intâlnit vreun copil care v-a plăcut în mod deosebit?
Am întâlnit o fetiţă care stătea de una singură.
Foarte dulce, puţin timidă. Nu prea vroia să vorbească cu nimeni.
Părea mică pentru vârsta ei. Poate probabil că mama ei a băut în timpul sarcinii sau ceva.
Am văzut-o... Chiar acolo. Cea cu codiţe, care pare cam tristă,
şi care pare că a fost legată de un calorifer jumătate din viaţă.
- E fiica mea. - Cea de acolo?
Ce?
Da, aceea e fiica mea.
Îmi cer mii de scuze.
Nu e nevoie. Sunt foarte mândră de ea.
Motivul pentru care stă singură este pentru că ea are deja o familie,
una foarte fericită aş putea spune.
Şi ca fapt divers, n-am băut deloc în timpul sarcinii.
Şi nici un am calorifer acasă.
- Desigur. Ai de ce să fii mândră de ea. - Chiar sunt.
Ştii ceva? M-am săturat să mă uit la ei. La naiba. Mă duc până acolo.
Pete. Hei, Pete.
- Pete, ce faci? - Uită-te la ei.
Toată lumea îi evită de parcă ar fi unşi cu rahat.
- Doar mă duc să-i salut. - Bine. Pete, aşteaptă puţin.
Ştiu. Şi mie mi se pare aiurea. Dar sunt adolescenţi, înţelegi?
Se droghează, se masturbează,
şi se uită pe Youtube la alţi copii cum se joacă.
Nu suntem pregătiţi pentru aşa ceva.
- Pentru ce? Mă duc doar să-i salut. - Ştiu. Nu cred că ar trebui să facem asta.
- Mă scuzaţi. Salut. - Salut.
Salut.
Apropo, vă putem auzi.
"Unşi cu rahat," "masturbare," şi toate cele.
Vă apreciem grija, dar nu trebuie să ne băgaţi în seamă doar din milă pentru noi.
Ştim cum merg lucrurile.
Aşa că mergeţi mai departe, e în regulă.
Amestecaţi-vă printre copilaşi şi nu vă mai gândiţi la asta, bine?
Vă urez o zi bună. Mulţumesc. La revedere.
Până la urma v-aţi hotărât la un adolescent.
- Am vorbit puţin cu ea. - Dar din câte văd v-a lăsat o impresie bună.
Da. Lizzy e un copil minunat.
Se descurcă foarte bine la şcoală.
Veniţi în spate.
A venit la noi când avea 11 ani, acum are 15.
Ne-a luat mult timp să o convingem că adopţia e cea mai bună variantă.
Mama ei...
A dat foc la casă, şi apoi a leşinat , drogată la maxim.
- Ce vroiam să spun... - Înainte să spun lucrurilor pe nume?
...înainte să mă întrerupi,
este că mama ei a făcut multe promisiuni de-a lungul anilor,
şi niciodată nu s-a ţinut de cuvânt.
Unde e mama ei acum?
Probabil vinde droguri undeva pe străzi.
Sunt sigură că nu e chiar aşa.
Se pare că mama lui Lizzie e aproape la finalul şederii în închisoare.
Cine a avut dreptate?
- Tu. - Da.
Se pare că nu a vrut niciodată să se întoarcă la fiica ei,
sau să intre în contact cu ea sau cu ceilalţi copii ai ei,
în ultimii doi ani, aşa că, da, acest fapt nici nu intra în calcul.
E groaznic. Şi tatăl?
Despre ce "tată" vorbeşti?
Vrei să ne faci să râdem, Pete?
Karen, o mulţime de "taţi" au apărut ca din senin,
dar în acest caz, nu avem identitatea tatălui ei.
Uitaţi cum stă treaba: mama lui Lizzie e un produs al sistemului.
N-a învăţat niciodată să aibă grijă de ea, darămite de alţi trei copii.
- Trei? Trei copii? - Da, trei.
- Da, Lizzy... - Trei copii?
Da, cine o ia pe Lizzy îi va lua şi pe frăţiorii ei mai mici, Juan şi Lita.
Staţi puţin... deci am avea... trei copii?
Nu. Doi poate, dar nu cred că e posibil trei.
Noi doar am vrut să ...
Dumnezeule.
- De ce ne-ai arăta pozele astea? - N-ai deloc milă de noi.
De ce ne-ai arăta aşa ceva? Sunt aşa de drăguţi. Aşa ceva nu se face.
N-o să vă ducem cu zăhărelul, bine?
Lita e un copil bătăuş şi cam sălbatic,
Juan e fragil şi poate puţin mai emotiv,
iar Lizzy e încăpăţânată şi nu are încredere în oameni cu una cu două.
- Pe bună dreptate. - Ascultaţi.
Nu v-am recomanda aceşti copii
dacă n-am crede că eventual, cu puţină susţinere şi dragoste
din partea voastră , aceşti copii ar putea deveni nişte oameni minunaţi.
Da, şi speram din toată inima să-i scoatem din acest sistem de plasament.
- Familia Muskies îşi va pierde bonurile de masă. - Karen, te rog.
Majoritatea părinţilor adoptivi sunt nişte oameni de treabă, care ţin la copii.
Şi da, sunt şi oameni care o fac doar pentru avantajele financiare.
Dar familia Muskies nu sunt răi şi nici nu abuzează copiii.
- Par doar puţin... - Înrudiţi.
- Karen, nu există nici o dovadă... - I-ai văzut.
Jur că arată ca şi cum ar fi fraţi. Nu pot să-i deosebesc unul de altul.
În orice caz, mi-ar plăcea să organizăm o vizită,
asta în caz că nu aveţi alte nelămuriri?
E doar o simplă vizită. Aşa că...
Doar că... Ştiţi, e vreo problemă, toată faza asta cu "salvatorii albi"?
- Ca faza aia din Avatar. - Avatar?
Unde oamenii ăia în albastru nu puteau să se lupte cu cei care i-au invadat,
până când a apărut tipul alb care s-a prefăcut că e albastru?
Ceea ce vreau să zic e, lumea o să vorbească : cuplu alb adoptă copii de origine latină.
Ce-o să zică lumea, e ceva acceptat în societate?
Ştiţi ceva? O să-i aruncăm din nou în sistem pe aceşti copii,
şi în dreptul vostru o să trec "doar copii caucazieni".
- Haide. Ştii că n-am vrut să spun asta... - Hei! Nu, nu e vorba de...
Nu scrie aşa. Nu asta a vrut să spună.
Chiar deloc.
Pete, apreciez grija ta în ce priveşte originea cuiva,
dar în sistem există copii de toate rasele şi culorile.
- Lucru valabil şi în cazul părinţilor. - De toate culorile.
- Doar că nu îndeajuns. - Nu avem destui părinţi.
Şi aşa e, lumea se va uita la voi mai ciudat uneori.
Şi vor spune tâmpenii.
Dar dacă doriţi să iubiţi aceşti copii care au nevoie de o mamă şi de un tată
şi cuiva nu-i convine?
Întrebaţi-i câţi copii au adoptat ei.
- Exact. - La naiba.
Cam asta e.
În regulă. Vroiam doar să clarific faza cu Avatar, totul e clar acum.
Fantastic.
- Eşti pregătită pentru trei copii? - Trei copii.
- Bine. - Ne vom ocupa de tot.
Hei. Ce mai faceţi?
Bine. Foarte bine.
- Pete şi Ellie. - Da, ştim. Intraţi.
Mult noroc cu ea. Se crede superioară tuturor.
Da. Ceilalţi doi se joacă în spate.
Noi suntem în magazin dacă aveţi nevoie.
- Bună. - Bună.
- Bună, Lizzy. - Ce mai faci?
Bună ziua, d-le. si dnă. Wagner.
Ellie şi Pete.
- Nu e nevoie să ne spui pe numele de familie. - Nu, te rog. Îmi pare bine de...
- Îmi cer scuze pentru ei. - Stai liniştită.
- Doar că par puţin cam... - Frate şi soră?
Mai incetu cu prostiile alea. Nu suntem înrudiţi.
Nu suntem.
O să-mi fie dor de ei.
- Asta doar dacă voi... - Nu. Te rog. Dumnezeule.
Ne-ai făcut o impresie aşa de bună când te-am întâlnit,
- încât am vrut să te cunoaştem mai bine. - Da, şi să-i întâlnim şi pe fratele şi sora ta.
- Sunt chiar afară, dacă vreţi să mă urmaţi. - Da.
Bine.
Juan.
Lita.
Vreau să vi-i prezint pe Ellie şi Pete.
- Bună. - Bună, copii.
Vom sta acasă la voi de-acum încolo?
Păi, ne-am întâlnit cu sora voastră, şi e grozavă.
- E foarte tare. - Tocmai ne povestea despre voi.
Vrei să te joci de-a restaurantul cu mine?
Da, mi-ar plăcea. Unde e restaurantul tău?
- Chiar acolo. - Şi cum o cheamă pe păpuşa ta?
Numele ei e Potato Chips.
- Îmi plac la nebunie snacksurile cu cartofi. - Sunt favoritele mele.
Frumos.
- Putem fi cei de la Clippers? - Sunt un fan Lakers de felul meu.
Îmi pare rău.
Nu, nu trebuie să-ţi ceri scuze. E în regulă.
- Putem fi cei de la Clippers. - Bine.
- O să arunc, tu du-te la intercepţie. - Da. Sigur.
O, nu!
La naiba!
- Ai făcut-o dinadins! - Ce?
- M-ai lovit pentru că îmi place de cei de la Clippers. - Amice, cred că cei de la Clippers sunt grozavi.
Nouă ne place de ei. Glumeşti?
Au fost deştepţi că au scăpat de Blake Griffin. Au făcut un schimb avantajos.
Suntem obsedaţi de cei de la Clippers. Nu mă pot sătura de ei.
- Sunt uimitori. - Bine.
- Putem să ne jucăm de-a v-aţi ascunselea? - Eşti sigur? Ai pierdut mult sânge.
- Îmi place v-aţi ascunselea. - Bine, dar doar noi doi. Fără fete.
Bine.
Nu e chiar aşa de progresiv, dar e în regulă. Lita, mergem să ne jucăm de-a restaurantul?
- Da. - Tu numeri şi eu mă ascund.
Eşti sigur că te simţi bine?
- Da. Haide, începe să numeri. - Bine, amice.
- Numără până la 20. - Dumnezeule.
Să nu mă faci de ruşine la restaurant.
Potato Chips a fost rea astăzi. Fetiţă rea!
Rea, rea, rea!
Să nu-mi răspunzi înapoi, "nemernică" mică ce eşti!
- Nu cred că ... - Ştii ceva? Aude chestiile alea la televizor.
Da.
Nu te uita aşa la mine.
- Să nu-i mai spunem aşa urât. - Să nu-mi spui mie cum să mă port cu copilul meu!
Crezi că eşti mai bună ca mine?
Pete, dacă nu vrei copiii, n-o să te bat la cap cu asta.
Uite ce e...
O să fiu sincer cu tine, bine?
Nu ştiu, mă gândeam că atunci când îi vom cunoaşte pe copii
va fi ceva ca o legătură cosmică, înţelegi?
Doar uitându-mă o dată la ei şi... ştii, exact ca atunci când ne-am întâlnit.
Da. Înţeleg ce vrei să zici.
Stai. Tu n-ai ştiut din prima că e ceva între noi?
- Doamne. - Ce?
Ai auzit ce-am zis. N-ai ştiut din prima?
Nu, adică eram interesată,
dar, ştii bine, eu sunt mai precaută decât tine.
Serios? Cât a durat până ţi-ai dat seama?
Câteva luni.
Câteva luni? Câte luni?
- Cam patru aşa... - Patru?
- ...-sprezece. - Paisprezece luni?
- Iubitule, uite ce e. - Dumnezeule!
- Am ştiut înainte să ne căsătorim. - Asta e şi ideea.
La chestia asta nu avem un an de logodnă.
Dacă spunem "da," vor fi în casa noastră săptămâna viitoare.
Tu ai simţit ceva deosebit?
Nu, n-am simţit ceva special. M-am simţit ca şi când ...
aş fi fost bona copiilor altor părinţi.
Sunt de acord cu tine.
- Cu ce anume? - Cu tine.
Cu mine că vreau sau că nu vreau copiii?
- Orice vrei tu. - Asta nu e un răspuns.
Atunci dă-mi 14 luni ca să mă gândesc la asta. Ce părere ai?
Haide.
Pune asta pe masă dacă eşti amabil. Mulţumesc.
Bine, haideţi, oameni buni.
Scumpule, haide.
Dumnezeule.
Bine, să ne unim mâinile.
Mâinile, mâinile. Mulţumesc.
Închideţi ochii.
Sunt recunoscătoare pentru nepoţii mei minunaţi,
inclusiv acei copii norocoşi
care vor fi adoptaţi cât de curând de doi dintre cei mai buni părinţi pe care îi cunosc.
Şi eu sunt recunoscător pentru asta.
E foarte inspirational ceea ce faceţi. Felicitări.
Da, în legătură cu asta. De fapt...
Am hotărât împreună ca nu vom merge mai departe în ce priveşte procesul de adopţie.
Da, ne-am dat seama că nu am luat în serios toate opţiunile...
Da. Iisuse. Astea sunt veşti bune.
Vreau să zic, de faţă cu voi vă susţineam vehement, însă...
Da. Toţi ne-am gândit că v-aţi pierdut minţile.
Eu n-am zis niciodată nimic, dar sunt uşurată că aud asta.
Poftim? De ce ?
- Ellie, mai bine nu. Ne ţinem de mână. - Nu, nu, nu. V-aş fi recunoscătoare
dacă mi-aţi spune de ce aveţi o problemă în ce priveşte adopţia.
Eu n-am avut niciodată vreo problemă.
Cred că e ceva inteligent. Să aveţi câţiva copii fără povara sarcinii şi a hormonilor...
- şi a ... furiei. - Taci din gură.
Ellie, tot ce spun e că suntem recunoscători
că tu şi Peter veţi avea parte de dragostea
propriilor voştri copii decât de cea a unor...
- A unor ce, Jan? Hai, zi ce ai de zis. - Bine, o să zic..
Decât să joci la roata destinului
şi să ai parte de copiii vreunui criminal sau dependent de droguri.
Ca să fiu sinceră, ne făceam griji în legătură cu siguranţa propriilor noştri copii.
- Ce? - Dacă o să se joace cu acei copii,
- ei fiind... - "Bunuri avariate"?
Ştii ceva, când eram copil şi trăiam în cartier,
multă lume credea acelaşi lucru şi despre mine.
Pete, nu vorbim de tine aici, omule.
Vorbim de copii care vin dintr-o altă lume şi care au fost hărtuiţi sexual.
Hărtuiţi sexual?
Ce vrei să spui, că părinţii lor le vorbeau urât?
Ştii ce vreau să spun, isteţule.
Deschide ochii.
- De cât timp sunteţi cu ochii deschişi? - Kimmy, nu mă aşteptam la aşa ceva şi de la tine.
Ce se întâmplă dacă nu vei putea avea copii?
Nu glumi în legătură cu asta, te rog.
Dacă se întâmplă? Ce-o să faci?
Dacă nu încetezi să fii atât de disperată după chestia asta cu copiii,
jur pe ce-am mai sfânt, o să devin însărcinată chiar astăzi,
doar să-ţi fac în ciudă.
- Şi ştii că o pot face. - Serios?
Nu.
Îmi cer scuze dacă nu sunt la fel de deschis la minte ca voi,
dar copilul nostru va fi sânge din sângele nostru.
Da! Absolut!
Doamne. "Sângele nostru." Sângele asta? Despre sângele asta e vorba?
- Asta ce vrea să însemne? - Jerry, tu ce părere ai de toată chestia asta?
Aş fi recunoscător dacă am putea să mâncăm, Russ.
Ai petrecut 30 de minute vorbind despre starea naţiunii.
Nu ai nici o opinie în ce priveşte propria familie?
- Nu e treaba mea. - Mulţumesc, tată.
Şi aş vrea să ştiţi că sunt mii de copii în toată lumea
care petrec Ziua Recunoştinţei fără nimeni în preajma lor.
Şi în acest moment îi invidiez puţin.
Dar ştiu că mă iubiţi.
Ştiu că am un loc unde pot merge să mănânc curcan şi să fiu recunoscătoare.
Dar mulţi copii nu au aşa ceva.
Şi nu e vina lor! Şi nu sunt "bunuri avariate"!
Aşa că vă rog să uitaţi ce-am zis mai devreme. M-am răzgândit.
- Dacă şi tu eşti de acord, iubitule. - Sigur că da, scumpo.
O să adoptăm o mulţime de copii.
Şi sunt recunoscătoare pentru faptul că dacă cineva nu e de acord cu asta, să se ducă dracului!
- Amin. - Amin.
Şi uite-aşa, a mai trecut o zi a Recunoştinţei.
Eşti nebună.
Bună, scumpule. Am ajuns.
Intraţi, uitaţi-vă peste tot.
El e Meatball.
Un brad de crăciun?
Asta înseamnă că Moşul o să vină aici?
Da, în fiecare an.
- Deci să înţeleg că sunteţi bogaţi. - Ce? Bogaţi? Nu, nu suntem bogaţi.
Adică, ne descurcăm.
- Binişor. - Când am cumpărat casa asta, era o dărăpănătură.
Cu asta ne ocupăm. Renovăm case. Ellie s-a ocupat de tot ce ţine de decorare.
De fapt, tot ce vedeţi aici sunt din schimburi cu vecinii sau târguri de vechituri,
şi nu costă mai nimic.
- Ăla e de cristal! Îmi pare rău. Dumnezeule. - Îmi cer scuze.
Îmi pare rău.
N-ar fi trebuit să las asta aici.
Vreţi să vă vedeţi camerele? Haideţi. Să mergem să vedem camera ta.
- Ia te uită! Un pat şi un iepuraş! - Ce părere ai?
Îmi place că iepuraşul poartă fustă.
- Ale cui sunt toate jucăriile? - Sunt ale voastre, să le împărţiţi între voi.
Da.
Lego!
Pot să pun urşii acolo?
- Da. - Desigur.
- Ai o mulţime de ursuleţi. - Sunt ursuleţi de "tribunal".
Primim câte unul de fiecare dată când mergem la tribunal.
- Poţi să mă ajuţi? - Da.
Uită-te la asta, Lita.
Lizzy, vrei să-ţi arăt camera ta?
- Da, sigur. - E chiar aici.
Îmi pare rău că trebuie să cari toate lucrurile în genţile alea urâte.
- Dacă am fi ştiut... - E în regulă.
Fapt divers: aşa îţi dai seama dacă un copil e adoptat sau nu.
Cel care îşi cară tot ce are în viaţă într-o pungă amărâtă.
E o glumă.
Simte-te ca acasă.
Da, asta e locul tău. Poţi face ce vrei cu el.
Vrei să pui postere pe pereţi, să-l pictezi?
Da. Haide, cu asta ne ocupăm. Putem face asta în 20 de minute.
Dau fuga până la magazinul din colţ şi aleg ce culoare îţi place.
- Ce părere ai? - Orice culoare vrei.
- Alege una. - Care îţi place?
- Orice culoare. - Nu contează care.
- Alege o culoare, şi ne ocupăm noi de asta. - Ar arăta frumos pe verde.
Da.
Ce crezi?
Da, e negrul cel mai închis.
- Da, asta a ales ea. - Negrul cel mai închis?
Îmi place. Arată bine.
- O să pregătesc cina. - Bine.
- Nu-i place. - Eu cred că-i place la nebunie.
Tu ştii mai bine decât mine.
- Hei. - Aţi terminat aici?
Da. Şi ... îi place.
Grozav. Mă bucur că îi place dormitorul pe negru.
O să-i înscriu pe Juan şi Lita la Harding mâine dimineaţă,
şi după o poţi duce pe Lizzy cu maşina la liceu.
Ai văzut ce încălţări au? Mai bine mergem mâine la mall.
Copii, masa e gata!
Ce? Mi se pare ciudat să aud aşa ceva din gura ta.
- Avem copii? - Da, trei.
E o nebunie. Nu-mi vine să cred.
Nu ştiai asta? Pentru că sunt chiar aici.
La naiba!
Da, sunt aici.
Te iubesc.
- Ce? - Sărutaţi-vă din nou!
Dumnezeule.
- Cum vi s-a părut ăsta? - Sărutaţi-vă din nou!
O să fie lung şi ciudat.
- Ce părere aveţi? - Ce părere aveţi?
- Bine, haide, zâmbărici. Stai jos. - O să schimb farfuriile.
Grozav. Avem de toate. Avem hamburgeri şi paste...
Putem avea fulgi de cartofi?
Să ne pregătim pentru baie.
Voi doi, veniţi. Cine vrea să fie primul?
Hei!
Aia nu e chiar o jucărie pentru baie.
- Nu vreau asta. - Nu e pentru baie.
- O să... - Ce?
O să iau un coş data viitoare.
Data viitoare...
Ai nevoie de...?
Deasupra chiuvetei, te rog.
Ai tras apa, scumpo?
- Noapte bună, copii. - Noapte bună.
Noapte bună!
- Ar fi trebuit să le dăm un sărut de noapte bună? - Nu ştiu.
- Poate ar trebui să întrebi, sau să mai aşteptăm? - Să întreb?
- O să întreb. - Vă gândiţi prea mult la asta.
- Ne pare rău.
- Noapte bună. - Noapte bună.
Să facem asta şi cu Lizzy?
- Nu e nevoie. Noapte bună. - Noapte bună, puştoaico.
Noapte bună.
Indiferent ce facem, Jake vrea doar să se joace în camera lui.
Vorbeşte la telefon, înjură, ia numele Domnului în deşert.
Şi ascultă muzică la maxim până după miezul nopţii.
Şi a fost implicat într-o altă altercaţie la şcoală.
Bine că nu i-a rănit grav pe ceilalţi copii de la grădiniţă.
Cred că e în regulă ca un copil de cinci ani să aibă telefon mobil,
dar are pe cine suna ?
Am încerca să i-l luăm, dar mama lui naturală i l-a dat,
şi dacă ne atingem de el, o ia razna...
Îmi cer scuze. Ai perfectă dreptate.
Nu are nevoie de telefon.
- O să mai încercăm. - În mod sigur.
Bine, Pete şi Ellie au primit la ei trei copii acum zece zile,
- unul dintre ei fiind chiar adolescent. - Da, merge binişor.
Vreau să zic, aceşti copii ne-au făcut să ne dăm seama în ce hal ne aflam.
Vreau să zic, aceeaşi rutină zilnică,
muncă, sala de forţă, cină, băutură, filme.
- Ştiţi la ce mă refer. - Nu, nu ştim.
Ceea ce încearcă ea să spună este
faptul că aveam nevoie de o nouă provocare, ceva care să rupă monotonia zilnică.
Nu cred că e singurul lucru pe care îl vor rupe.
Nu, ştiu. Îmi dau seama că toată lumea trece prin greutăţi,
dar aceşti copii, cred într-adevăr că sunt speciali. Am avut noroc cu ei.
- Vrei să spui că ei au avut noroc. - Da, ai câştigat la loterie.
Oameni buni.
De ce vi se pare amuzant?
Cred că li se pare că vă aflaţi într-o perioadă când totul pare roz.
Nu, nu, nu. Ne-am gândit la asta. Dar nu e doar ceva temporar.
Nu suntem perfecţi, recunosc.
Lita nu mănâncă decât fulgi de cartofi.
Da, dar avem un plan în legătură cu asta.
Nu spun că suntem nişte părinţi perfecţi.
Eşti sigur de asta?
Şi cred că recunosc puţină gelozie în vocile voastre.
Nu e frumos , oameni buni.
Ce avem noi aici?
Crăciunul!
E o maşină de cusut! Ce părere ai?
Nu? Nu-i place? De ce?
- Uite ce robot, amice! - Lita, uită-te la cutia asta mare!
Uite, merge şi vorbeşte.
- Asta va fi casca mea! - Cum rămâne cu cadourile, copii?
Aş fi înnebunit dacă cineva mi-ar fi fi dat un robot. O să mă joc cu el.
Şi asta ar putea fi nava spaţială.
- Pot să intru? - Sigur.
Copii. Chiar vă plac cutiile de carton, nu-i aşa?
E cineva interesat să se joace cu imensă casa de păpuşi
care mi-a luat trei ore să o construiesc?
A venit într-o cutie mare?
Da. Într-o cutie de 200 de dolari.
Să mergem!
Haideţi. Să luăm cutia.
- Crăciunul - cutii peste tot. - Da.
Lizzy, ăsta e pentru tine. Crăciun fericit.
- Încă unul. - Da.
Mulţumesc. Crăciun Fericit.
Nu era nevoie să cumpăraţi toate astea pentru noi.
Ştiu, ştiu, dar ne-am dorit asta.
Eram entuziasmaţi. Am întrecut măsura?
Nu, nu, nu!
Îmi pare rău. Sunt fericită. Chiar sunt. Doar că...
E frumos să-i văd pe Lita şi Juan primind cadouri
care nu au fost donate de nişte străini fără nume.
Lizzy, dacă vreodată simţi nevoia să vorbeşti cu mine, despre orice,
ştiu că e Crăciunul şi ai multe amintiri.
Nu, nu. Eu...
Sunt bine. Doar că...
Ştii ceva? Încă nu mi-am băut cafeaua de dimineaţă.
Aşa că mă duc să-mi fac una.
- Vrei şi tu una? - Sigur.
Bine.
Şi îi mulţumim Domnului pentru primul nostru Crăciun petrecut împreună.
Îi mulţumim şi pentru această mâncare delicioasă
şi de asemenea...
pentru o mulţime de cutii de carton amuzante.
- Amin. - Amin.
Bine. Poftă bună tuturor.
Unde sunt fulgii mei de cartofi?
Nu şi în seara asta draga mea, îmi pare rău.
- Vreau fulgii mei. - Lita!
Pete şi cu mine am muncit mult la aceste feluri de mâncare,
şi ai de unde alege.
- Nu! - Hei, hei, hei.
Lizzy, Lizzy, te rog! Lizzy, nu, bine? Mă descurc.
De ce strigi la mine? Încerc doar să te ajut.
Nu strig la... Îmi cer scuze. Ai dreptate.
Doar că... uite.
Lita, nu asculta ce-a zis Lizzy.
Ce ai spus? Cuatro? "Du-te în camera ta"?
Nu, cuatro înseamnă "sfert".
A spus, "N-o să mănânci fulgi dar o să bei laptele."
Oricum, ne descurcăm. E în regulă.
Bine.
Să încercăm musacaua asta de carne.
- Nu! Vreau fulgii mei! - Nu o să ai fulgi!
Nu cred că e de acord cu planul tău, iubito.
- Nu vreau asta! - Hei!
Eşti sigură că nu vrei să-i dai fulgii ăia?
Nu, n-o să facem asta. O să mănânce...
Lita, stai acolo!
Dumnezeule. Îmi pare rău, îmi pare rău!
Nu, stai liniştit. Nu plânge. Linişteşte-te.
- Ai grijă la picioare, bine? - Picioarele sus!
N-am vrut să fac asta. Îmi pare extrem de rău.
Tu mi le-ai dat.
- Linişteşte-te , nu plânge. - Vreau fulgii mei!
Stai aici, Juan.
Cartofii ăştia sunt foarte buni.
- Doamne! - Dumnezeule. Eşti bine?
Doamne.
Lita, fereşte-te!
- Ce faci? - Încerc să sting focul!
- Cu ketchup? - Stinge-l!
- În regulă. - Lita?
Ce e zgomtul ăla?
De ce face aşa?
Nu ne-au zis nimic la curs despre asta. Nu ştiu ce să-ţi zic.
Are un cuţit.
- E doar un cuţit de jucărie. - E totuşi un cuţit.
Pune cuţitul jos, scumpo.
Uite ce e, puştoaico, pune arma jos, bine?
Vreţi să mă ocup eu de ea, sau "vă descurcaţi" voi?
Da, am putea s-o lăsăm să intervină , te rog?
Bine, bine.
Du-te să te speli, şi după te duci în camera ta şi te culci, bine?
Mulţumesc.
Ellie, trebuie să înveţi câte ceva în spaniolă.
De ce i-ai da unui copil lapte într-un pahar de sticlă?
Îmi pare rău. Nu m-am gândit...
De ce a făcut asta? O urăsc.
Nu a durat mult. Deja ne urăsc.
Dacă o luăm literal, a zis că te urăşte pe tine.
Bine, bine, bine!
- Vreau o păpuşă Barbie! - Nu.
Asta nici măcar nu e adevărată.
Ai o păpuşă Barbie acasă, cea pe care ţi-a dăruit-o Moşul acum câteva săptămâni.
Moşul mi-a adus o păpuşă grasă! Eu vreau una slabă!
Nu e grasă. E bine-facută.
Lita, dacă pui păpuşa la loc, o să-ţi cumpăr o îngheţată mare de tot.
Deci aşa răsplăteşti purtarea ei?
- La ce te gândeşti? - Ocupă-te tu atunci.
- Juan, haide, ieşi de acolo te rog! - Nu mă lovi, nu mă lovi, îmi pare rău!
Nu l-am lovit, bine? Niciodată nu l-am lovit. N-aş lovi un copil în viaţa mea.
Vreau o păpuşă Barbie!
Opriţi-vă chiar acum, sau nu veţi mânca nici la prânz nici diseară.
Nu înfometăm oamenii aici, bine? Am totul sub control.
Da, Lizzy, "târfă bine-facută".
Bine, gata , ajunge. Dă-mi aia. Dă-mi-o chiar acum.
- Dă-mi păpuşa chiar acum! - Hei, hei, hei!
Da? Pare că ai totul sub control într-adevăr.
- Scaneaz-o! Repede! - Nu.
Nu! Nu facem asta!
- Înregistrează cineva asta? - Pete, unde eşti?
- Unde e Pete?
Grozav. Eşti acolo? Mulţumesc foarte mult.
Scumpo, am adus maşina, te-am scutit de la o plimbare degeaba.
- Am avut loc în faţă. - E încă la fel de aproape.
- Pete, uite-te la noua mea păpuşă.
- Ai capitulat până la urmă. - Nu, n-am capitulat.
I-am cumpărat-o. Era doar patru dolari.
Am putea să plecăm de aici, laşule?
La naiba. Uite-i.
Hei, Jan, Jerry? Sunt aici.
Ia uite, puştiul a zgâriat un Porsche.
- Ce faci, omule? - Îmi pare rău, îmi pare rău!
E în regulă , doar să nu plângi, bine?
O să fie nevoit să lase un bileţel.
E în regulă. Ajută-ne să scoatem lucrurile din spate.
Ellie arată rău de tot. Pare dezhidratată.
Am adus pizza!
Juan, încetişor. Ce faci, amice?
Îmi pare rău.
- E foarte fierbinte. - Pune aia jos.
Pune cutiile cu pizza jos. Nu le poţi ţine aşa.
Salut, tată.
Tu trebuie să fii Lizzy.
Da, bună. Eu sunt Lizzy.
Ei sunt Lita şi Juan.
Bună, Lita.
Bună, Juan.
Eu sunt bunica "Hw-an" iar el e bunicul "Hw-erry."
Mamă, ai putea să vorbeşti ca o persoană normală?
Îmi place felul cum pronunţă ei litera "J".
- Ai putea să...? - E sofisticată.
- Poftim, fratele meu. - Mulţumesc, omule.
Nu pot să trec peste asta. Arată ca nişte copii normali.
Cum credeai că o să arate, Russ? Ca nişte piraţi mititei?
Nu ştiu. Dar sunt foarte simpatici.
Cum e la noua şcoală?
E bine. E... ca la şcoală.
- Da. - Grozav.
Şi cum stai cu băieţii? Ceva la orizont?
Nu, nu. Hei, lăsaţi-o în pace.
Nu îi place să vorbească despre asemenea lucruri.
Aşa că mai încetul cu întrebările.
Ce? Chiar nu-ţi place.
- De fapt, e un băiat, Jacob. - Da?
E un nume frumos. Jacob. Îmi place. Seamănă cu Jake.
Nu, draga mea, se zice "Hway-cob." Am dreptate?
Nu, nu, doar Jacob, cum se aude.
Jacob.
Da, şi nu e drăguţ.
E mai artistic de felul lui, are un suflet vechi.
- Da! - Da.
Ştii, nici mie nu mi-au plăcută niciodată băieţii simpatici.
Nu. Frumuseţea nu mai e la modă.
Da, nici mie nu mi-au plăcut. Niciodată n-am avut un prieten arătos.
Taci din gură!
Arăţi ca o maimuţă
Şi miroşi ca o maimuţă
Lizzy, ai putea să pui deoparte telefonul cât timp suntem la masă, te rog,
aşa cum am vorbit?
- Lizzy, te rog. - Dă-i telefonul.
Copii, uitaţi-vă acolo. Se întâmplă ceva.
Lizzy, telefonul. Acum.
Aia e mama ei adevărată? Da, foarte frumos din partea voastră.
De fapt, dacă aţi fi fost la curent cu legile în ce priveşte adopţia,
aţi fi ştiut că nu îmi puteţi lua nimic din proprietatea personală, aşa că...
E privirea. E privirea aia din nou. Ketchup. Trebuie să mai aduc nişte ketchup.
Pete, ai zis că o să vorbeşti cu ea data viitoare când se poartă ca o "răsfăţată".
N-am spus niciodată cuvântul "răsfăţată". E cuvântul ei, nu al meu.
Eu sunt mereu cea rea pentru că tu nu eşti niciodată prezent.
N-o să-mi cer scuze pentru că muncesc. Cineva trebuie să se ocupe de casa aia
amărâtă pe care ai cumpărat-o şi asta înainte să ne ducă la faliment.
Eu am cumpărat-o? Şi ţie ţi-a plăcut. Şi nici nu era vorba despre asta aici.
Ideea e că, atunci când eşti acolo, îi laşi să facă ce vor ei.
M-am luat de Lizzy asera când n-a vrut să strângă după cină!
Părinţi perfecţi, nu?
E ceva amuzant, Kit?
Cred că toţi suntem puţin amuzaţi de toată situaţia, Pete.
Bine.
- Îmi pare rău. - Nu-i nimic.
Nu mă satur niciodată să văd cum se ceartă albii între ei.
Nici eu.
Dar de ce nu vă calmaţi puţin,
şi spuneţi-ne, fără să daţi vina unul pe altul, care e adevărata problemă.
Păi, Lita în mod constant e...
Nu vreau!
Şi Juan, nu prea îşi foloseşte capul.
- Deschide fereastra! - Şi dacă spun vreun cuvânt...
Îmi pare rău. Nu e vina mea.
- Iar lui Lizzy îi place să repete într-una : - Lasă-mă în pace!
Mulţumesc pentru că m-ai făcut să întârzii.
Eşti un nemernic.
Şi ferească Dumnezeu să încercăm să-i educăm pe cei mici.
Nu, nu, nu, e teritoriul ei.
Nu uitaţi că atunci când Lizzy avea zece ani,
mama lor dispărea timp de săptămâni,
lăsând-o pe Lizzy să se ocupe singură de Juan şi de Lita.
Da, nu se va da la o parte aşa uşor pentru ca voi să preluaţi această sarcină.
Vrei să spui că ar trebui s-o lăsăm pe ea să se ocupe de cei mici?
Eşti atentă la ce zic?
Are doar 15 ani. E un părinte execrabil.
Are nevoie să fie din nou un copil.
Voi trebuie să ieşiţi în faţă şi să preluaţi rolul de părinţi.
- Dar tocmai ai zis că nu ne va lăsa. - Aşa este.
Ştii, Karen, ai fost un ajutor enorm în toată chestia asta,
dar eşti pe cale să mă scoţi din pepeni!
Pete, n-o să ajungeţi nicăieri cu ea pand când nu veţi găsi un numitor comun.
- Am dreptate? - Aşa este.
Şi data viitoare când mai e ostilă faţă de tine,
încearcă să foloseşti regula celor trei "R".
Bine? Numărul unu: respiraţia.
"Lizzy, încearcă să respiri adânc, numără până la zece."
Numărul doi: relaţionează cu ea.
"Înţeleg că eşti supărată.
Nimănui nu-i place să se simtă aşa."
- Foarte bine. - Numărul trei : apelul la raţiune.
"Lizzy, e în regulă să fii nervoasă.
Ce nu e bine să ne ameninţi că o să ne tai beregata
noaptea, în timp ce dormim."
Îmi cer scuze, am întrecut măsura...?
Era vorba despre noi. Povestea noastră.
- Da. - Întâlnirea trecută.
Micuţul nu s-a ţinut de cuvânt totuşi.
- Nu încă! - Nu încă.
Îmi cer scuze. N-ar trebui să râdem la aşa ceva.
Nu, de fapt e foarte important să ai simţul umorului în astfel de situaţii.
Aşa este. Trebuie să ştii să şi râzi altfel nu vei putea să rezişti.
Da.
Că veni vorba, urmează October,
care încă nu s-a potrivit cu nici un copil.
Totuşi, există şi nişte veşti bune.
Vom hotărâ împreună ce vrea să facă fiecare,
şi apoi în fiecare săptămână vom schimba atribuţiunile.
- Pot să mă ocup eu de "Hrăniţi-l pe Meatball"? - Da!
- Eu vreau să-l hrănesc pe Meatball! - Poţi face asta săptămâna viitoare.
Pete, sper că nu e serioasă în legătură cu toate astea.
Nu e doar ea, suntem noi. Şi suntem foarte serioşi.
Ce urmează, nu vrei să-ţi spălăm şi picioarele?
- Lizzy. - E o tâmpenie!
Lizzy! Hei, aşteaptă!
Lizzy. Hai să...
Să încercăm altceva. Putem să luăm o pauză,
să ne calmăm, şi să respirăm adânc?
Te rog?
Încearcă.
Frumos! Aşa.
Şi te-am auzit când ai zis că nu îţi place faza cu orarul.
Păi da, sunt frustrată.
Da! Şi e bine să fii frustrată. Toţi suntem frustraţi câteodată.
Aşa că să ne gândim cum să ne exprimăm sentimentele mai bine.
Bine, bine. Păi...
Nu ştiu, poate că data viitoare...
când vreţi să folosiţi regula celor trei "R" pe mine,
o să vomit peste tot pentru că m-am săturat de ea până peste cap!
Ştiam eu că n-o să funcţioneze cu ea.
Ce bine! Sunteţi acasă!
Bună!
Mamă, ţi-am spus să suni înainte să vii.
Mi-ai spus să te las câteva săptămâni până te acomodezi.
Au trecut câteva săptămâni, şi am vrut să-mi cunosc nepoţii.
Tu trebuie să fii Lizzy. Vino încoace!
- Nu, nu-i place când cineva... - Vino încoace!
Eu sunt bunica Sandy.
Dacă cineva se ia de tine, va avea de-a face cu mine.
Suntem o familie acum, şi poţi conta pe mine oricând. Auzi ce zic?
Mamă, ia-o mai încetul, te rog.
Dumnezeule! Uite-te la ei!
Juan, Lita, ea e Sandy. E mama lui Pete.
- Bună! - Bună!
Aş putea să vă mănânc, aşa sunteţi de drăgălaşi.
Şi ce face băieţelul meu?
- Bună, draga mea. - Bună.
Mamă, dacă ai putea să ne laşi singuri câteva minute.
Eram în mijlocul unei întruniri de familie.
Perfect, pentru că şi eu sunt membru al acestei familii.
Bunica Sandy are să facă un anunţ.
Am cumpărat bilete pentru toţi. Vom merge la parcul de distracţii Six Flags!
Ce e Six Flags?
"Ce e Six Flags?"
Mamă, ştii ceva? E o ofertă drăguţă,
dar lucrurile sunt cam haotice pe aici,
şi vrem ca ele să revină la normal.
Îţi spun eu ce nu e normal, faptul că aceşti copii nu ştiu ce e ăla Six Flags.
Copiii tăi.
Mamă, nu e chiar momentul potrivit, aşa că hai să nu facem asta, bine?
Nu facem asta, aşa e? Suntem amândoi de acord cu asta nu?
Da, da.
Scumpo? Eşti de acord cu mine, El?
- Nu am capitulat. - Exact asta ai făcut.
Lizzy ţi-a aruncat o privire şi ai capitulat.
Bine, poate că am vrut ca măcar o dată să fiu părintele cel bun,
în locul celui părintelui aspru.
Am încercat să fiu eu cel rău. Dar nu m-ai lăsat.
Bine, bine. Îmi pare rău, chiar îmi pare. Dar uită-te cât de mult se distrează cu toţii.
Şi Lizzy zâmbeşte cu adevărat. E o nebunie.
Hei! Te-ai distrat?
Nu e nevoie să te dai în cursele pentru copii.
Mie îmi plac cele pentru adulţi. Vrei să te dai în...
Hei, Lizzy!
- Ce faceţi, fetelor? - Bună!
- Îmi pare bine să vă văd! - Şi nouă ne pare bine!
Hei. Ce se întâmplă?
Kylie, Savanna, aceştia sunt...
părinţii mei adoptivi.
- Da, da. - Suntem părinţii adoptivi!
Atunci ne vedem mai târziu, bine?
Tocmai mergeam să ne dăm în cursa pe apă.
Las-o să meargă cu prietenele ei.
Nu cred că vor să stea aici cu nişte bătrânei ca voi doi.
Vor să vadă chestiile tari şi să se uite după băieţi.
Poftim o sută. Cumpăraţi-vă nişte suveniruri şi nişte mâncare nesănătoasă.
Mulţumesc, bunică Sandy. Mulţumesc!
Bine.
Atunci, ne întâlnim la intrare pe la...
La ce oră ne întoarcem la casa voastră?
Ne întoarcem acasă, unde locuim cu toţii, la ora 7:00!
Bine, ne vedem atunci. Pa!
- Mamă, ce faci? Nu poţi să... - O, nu!
Micul Juanny şi-a prins capul în coşul de gunoi.
Eşti în regulă, scumpule?
E din cauza dulciurilor?
Ştiu că primeşte mesajele astea. Pot să văd puncte-punctele...
Poate că a fugit, sau poate că i s-a întâmplat ceva.
Nu, n-a fugit. Ne tratează ca şi pe ceilalţi părinţi adoptivi de până acum.
Bine, la revedere.
Mulţumesc că m-aţi adus. Vă iubesc!
Eu sunt tipul cel rău. Priveşte şi învaţă.
La revedere.
La revedere!
Hei! Unde naiba ai fost?
Am fost să vedem un film, şi a durat puţin mai mult. Nu e mare scofală.
Serios? Nu ai avut timp câteva secunde să ne trimiţi un mesaj sau să ne suni,
să ştim şi noi dacă eşti în siguranţă? Ştii ceva?
- Eşti pedepsită. - Sunt pedepsită?
Da. Eşti pedepsită pentru că tocmai te-am pedepsit.
Înainte de asta nu erai pedepsită,
şi după ce am zis acele cuvinte ca prin minune, eşti pedepsită!
- Te-am aşteptat timp de o oră! - Eu sunt tipul cel rău aici. Linişteşte-te.
- El e tipul cel rău. - Nu pleci nicăieri.
- Eşti terminată! - Terminată!
- Nu vreau să aud! - Ştiţi ceva?
Când aveam nouă ani locuiam într-o casă plină cu drogaţi.
Sunt încredinţată că faţă de acel loc mall-ul este un mediu destul de sigur.
Nu, nu, nu.
Nu o să joci cartea asta cu trecutul problematic cu noi.
Ai dat de dracu, domnişoară!
- Bunică Sandy, am uitat. - Ce ?
Ţi-am cumpărat...
Dumnezeule.
Uită-te la ăsta. O să-l port în fiecare zi.
Vino la bunica!
Ştii, asta îmi aduce aminte de ziua când Pete şi prietenii lui
au furat un camion cu pizza.
- Se pricepe. Se pricepe. - Doamne.
Aveţi de gând să staţi acolo toată noaptea?
Sau încercăm şi noi să-i culcăm pe copiii ăştia la o oră decentă?
Îţi aduci aminte când ţi-am spus că nu suntem îndeajuns de speciali pentru asta?
- Eram foarte fericiţi. - Ai zis că eram într-un hal fără de hal.
Poate că ne-am obişnuit şi ne complăceam în starea în care eram.
Ştii, era linişte şi pace. Mi-e doar de acele vremuri.
Dar tu ai vrut ca să fii mamă.
A cui a fost ideea să mergem să vorbim cu adolescenţii?
Am fi putut avea un copilaş fără opinii sau chiloţi tanga.
- Poftim? - Ne-ai împins la un nivel superior!
Uite, n-o să începem să ne certăm între noi.
Dacă ne calmăm şi lucrăm împreună,
poate găsim o modalitate să scăpăm de ticăloşii ăştia mici!
- Aşa te vreau! - Am dreptate?
- Exact la asta mă gândeam şi eu. - Păi?
- Îi urăsc atât de mult. - Şi eu. Sunt de cea mai joasă speţă.
Sunt aşa de nerecunoscători. Facem totul pentru ei.
- Şi lor nu le pasă deloc. - Corect?
Ştii ceva?
Încă nu sunt adoptaţi pe deplin.
Nu. Nu, nu sunt.
Am putea să ...
să îi înapoiem.
Da, o să arătăm că cei mai răi părinţi din lume, dar...
Da, aşa e. Şi acum toată lumea crede că suntem nişte sfinţi.
Ştiu. Îmi place la nebunie.
Şi mie îmi place. E singura parte pozitivă.
Doar o idee.
Ce părere ai dacă le spunem că au apărut nişte rude de-ale lor?
Nu mai putem face nimic.
Corect? Plângem puţin, ne prefacem că suntem devastaţi.
E bună asta. Foarte bună.
Şi ne întoarcem la casa noastră liniştită şi la serile când puteam ieşi oriunde.
Şi toţi ne vor compătimi.
- Da! - Am dreptate?
Poate vom primi şi câteva cadouri.
N-o să facem asta niciodată.
Nu.
E un gând frumos, dar...
- Suntem rămaşi cu ei pe cap, nu-i aşa? - Da, aşa este.
Ştii, trebuie să acceptăm că am făcut o greşeală teribilă,
şi că de-acum încolo viaţa noastră va fi aiurea de tot.
Noapte bună, iubito.
În regulă, câte un cui de fiecare parte a şipcii.
- Bine. - La amândouă capetele, bine?
- "Uite." - Da, excelent.
Bine, continuă. Continuă să spui toate cuvintele.
Ce vrei să faci? Vrei să intri? Vrei să o saluţi pe Lizzy?
Vorbeam de lup.
Ce fac ele aici?
N-ai zis niciodată că nu pot să aduc pe cineva aici.
Toată lumea ştie că nu poţi să aduci pe cineva când eşti pedepsită.
Şi evident că şi tu ştii asta,
pentru că evident ele au intrat pe geam.
Locul ăsta arată dezgustător apropo.
- Doamne, ce căţea nazistă. - Cum mi-ai spus?
Nu ştiu, aşa îmi dai impresia.
Ieşiţi afară. Acum.
Afară. Amândouă, afară. Acum!
Nu, tu să ieşi din camera mea.
Nu, nu, eu rămân în camera ta neagră. Ele vor pleca.
Nu, ieşiţi pe geam. Exact cum aţi intrat!
- Afară, acum! - La naiba!
Afară! Afară!
- Eşti complet nebună! - Pentru că mă scoţi din sărite!
Dumnezeule. Ce faci?
- Te porţi ca o psihopată. - Porneşte maşina.
- Ce se întâmplă aici? - Lizzy, te rog, am zis că eşti pedepsită.
- Unde te duci? - Îmi sun asistentul social.
Crezi că e o idee bună?
Cheamă Asistenţa Socială, fă-i pe fratele şi sora ta să-şi strângă jucăriile,
şi lucrurile în mijlocul zilei, şi să vă mutaţi înapoi la familia Muskies?
- Va fi foarte bine pentru ei. - Mai bine decât cu tine.
Nu! Nu mai bine decât cu mine!
Nu pot să mă-nţeleg cu tine. Poţi vorbi cu ea , Pete?
- Lizzy, crezi că o să... - Suntem nişte oameni cumsecade!
Vrem doar să aveţi o casă unde să vă simţiţi bine. E chiar aşa de rău ceea ce facem?
Eşti doar o altă femeie albă care vrea să adopte nişte orfani
pentru a-şi îmbunătăţi imaginea de sine.
Pete, spune-i care este originea mea! Spune-i!
De fapt, are câteva ...
Sunt o optime indian Comanche, bine? Nu sunt chiar aşa de albă precum crezi!
Şi ţi se pare că am o imagine de sine bună în momentul ăsta?
Bine, atunci spune-mi! Spune-mi!
De ce ai simţit dintr-o dată nevoia să adopţi un copil?
Pentru că ... A fost... Vreau să zic...
- "Pete, te rog?" Exact. - Nu, eu...
Hei, nu pleci nicăieri.
Opreşte-te chiar acolo! Vorbesc serios. Nu deschide uşa aia.
Hei! Să nu cumva să te urci în maşina aia, mă auzi?
Să nu închizi uşa, vorbesc serios.
Bine. Acum putem merge înăuntru să vorbim despre asta?
Juan, dă-i drumul în momentul ăsta!
Ce faci? Scoate-l afară!
Nu, e mai bine să-l lăsăm acolo până ajungem la spital.
Eşti bine. Eşti bine, amice. Suntem aici cu tine.
Suntem aici. Eşti bine.
Nu te mişca. Trebuie să strâng bine.
Linişteşte-te. Ajungem imediat, bine?
- Juan o să fie bine, scumpo. - Haide.
Ştii ceva? Zi-le fetelor că avem nevoie de maşina lor.
Ieşiţi afară! Mişcaţi-vă! Haide!
- Te ţin eu, amice. Te ţin eu. - Intraţi, intraţi, intraţi.
Sunt cu tine.
Toată lumea, centurile! Puneţi-vă centurile.
Eşti un băiat curajos, mă auzi? Uite-te la mine.
Eşti foarte curajos. Da?
Te descurci de minune, amice. Suntem chiar aici.
Vă rugăm, ajutor!
- Ce s-a întâmplat? - I-a intrat un cui în picior.
Nu am vrut să-l scot, pentru orice eventualitate.
Aţi făcut foarte bine. Puneţi-l pe targa asta.
Hei, amice.
E în regulă, suntem chiar aici.
Sunteţi mama lui?
- Da. Sunt mama adoptivă. - Bine.
Pe aici, d-le. Amice, care este numele tău?
Juan, o să facem curat puţin, o să-ţi dăm un anestezic,
şi apoi vom scoate cuiul.
Prinde-mă de mână. O să fie ca o mică înţepătură, bine? Uite-te la mine.
- Ţine-mă de mână, ţine-mă de mână. - O mică înţepătură.
Opriţi-vă!
- Aproape s-a terminat. - Asta a fost totul.
S-a terminat! S-a terminat.
Cred că ar trebui s-o ducem pe Lita pe hol.
Vrei să mergi tu cu ea sau vrei să rămâi aici cu Juan?
Ia-o tu.
- Vino puţin. - Hei, sunt chiar aici.
Va fi bine.
Eşti foarte curajos.
Te descurci de minune, amice.
Deci nu va trebui să poarte ghips sau altceva?
- Doar câteva cusături? - Da.
- Sunt veşti bune. - Da.
Şi cum s-a întampat totul?
A fost vina mea. M-am îndepărtat,
şi am uitat de aparat. Juan l-a ridicat.
Nu. Nu a fost vina lor. A fost vina mea.
Am vrut să plec cu maşina deşi nu aveam voie,
şi apoi ei n-au mai fost atenţi, după care am strigat la Juan,
iar el a scăpat bormaşina pe picior...
Scumpo, nu vorbi prostii. N-ar fi trebuit să las aparatul acolo.
Pete, taci din gură! Din motive de genul ăsta putem fi mutaţi la altă familie.
Nu a fost vina lor. Ei n-au făcut nimic rău.
Eu ar trebui să fiu trasă la răspundere.
E în regulă. De ce nu vii până aici puţin?
Mă scuzaţi.
Şi... să vorbim despre ce s-a întâmplat.
Nimeni nu pleacă nicăieri.
Hei. Ce se întâmplă?
Nu am nici cea mai mică idee. M-am trezit de dimineaţă şi...
La naiba.
Ştii ceva? Cred că pot să te ajut.
Am o ...
Am o soluţie care te poate ajuta. Vrei să...?
Da, sigur. Da, fă ce ştii, da.
Bine, să vedem.
Ia loc, şi mă ocup eu... Da.
Bine.
- Cum s-a întâmplat asta? - Nu ştiu.
Da.
Spune-mi dacă te doare, da?
Da.
- E mai bine? - Da, mulţumesc.
Lasă-mă să-l netezesc puţin.
Mulţumesc.
Nici o problemă. A dispărut.
- Eşti pregătită? - Da.
- Mulţumesc pentru prânz. - Cu plăcere.
Băiatul ăla e Jacob?
Cel care tocmai a ridicat gunoiul ăla de pe jos?
- Nu te entuziasma. - Nu! De ce aş face asta?
Arată ca un artist, după cum ai zis.
- Aşa crezi? - În mod sigur!
- Uite-te la faţa aia. - Da.
Scrupulos. Adună gunoiul de pe jos.
Da. Da, aşa e.
Să ai o zi bună.
- Mulţumesc, asemenea. - Bine.
Încetişor cu piciorul, Juan. La revedere, Lita.
Aţi văzut?
Cu siguranţă ura ei a mai scăzut puţin, nu-i aşa?
Posibil.
- Bună, Lizzy. - Hei, Charlie.
Hei, Jacob.
Ce faci, dragostea mea?
Nimic. Tu?
Sunt bine. Curăţ mizeria făcută de tine.
Mai bine intri înăuntru înainte să-mi faci probleme.
Bine, dacă zici tu.
- Dă-mi un mesaj. - Bine.
- Bună, iubito. - Hei.
- Cum se descurcă? - E foarte bună.
Şi fii atent la asta. Am ajuns mai devreme aici, şi Lizzy m-a văzut,
a venit până la mine, şi a început să vorbească aşa dintr-o dată.
- Cu tine? - Da!
Nu cum vorbesc de obicei fetele cu mamele lor, dar măcar nu a tăcut ca de obicei.
Îmi povestea de băiatul ăsta, Jacob,
şi cum că nu vorbeşte prea mult, aşa că nu-şi dă seama dacă o place sau nu.
Următorul lucru pe care l ştiu e că m-am trezit dându-i sfaturi, ca şi o mamă adevărată,
"Câteodată, cu cei tăcuţi, e mai bine să faci tu prima mişcare."
Stai. Ai spus "prima mişcare"? I-ai zis să se dea la un băiat?
Puştiul ăsta e inofensiv, iubitule. Ai încredere în mine.
Sunt curioasă cum de îl place. O vedeam ieşind cu băieţi mai "răi".
- Ce s-a întâmplat? - Juan mi-a rupt păpuşa.
Linişteşte-te. O s-o repar, bine? Poftim. Vezi?
Mulţumesc, tati.
Ai auzit ce-a zis? Am fost martor la primul meu "tati"!
E ceva...
Tu, care nu te pricepi la nimic!
Nu e corect! Vreau şi eu să mi se spună "mami". Hei, scumpo.
- Lita, pot să te ajut cu ceva? - Nu!
Nu, şi mai cum? Cu mine vorbeşti?
- Cine sunt eu? - Ellie.
Juan. Amice, vino aici!
Vino aici, fiule.
Cum ţi-e piciorul? Eşti bine? Te superi dacă-ţi spun "fiule"?
Nu.
- Unde e Lizzy? - Chiar acolo. O vezi?
Da, e chiar acolo.
Vine aici, scoate toate astea,
şi nu se oboseşte câteva secunde cât îi ia
să închidă uşa asta stupidă sau să pună totul în chiuvetă.
Ce s-a întâmplat?
Mi-am găsit peria aruncată în toaletă de dimineaţă.
- Ce? - Ţi-am spus, nu sunt eu de vină!
Sunt sigură că tu ai fost. Am lăsat-o în baie expres pentru tine!
Juan şi Lita nici măcar nu s-au trezit încă.
Sunt trează acum.
Îmi pare rău, scumpo.
Am crezut că avem într-adevăr o legătură specială între noi.
Am lăsat peria acolo lângă un bileţel plin cu inimioare şi altele.
- Dumnezeule. - N-am făcut-o eu.
- Bună. - Ce e aia?
O să porţi aşa ceva la şcoală? Unde crezi că mergi, la un club de noapte?
Îmi cer scuze că nu pot să mă îmbrac precum o "crispată" ca tine.
Nu, nu. Nu ai dreptul să vorbeşti cu soţia mea în felul ăsta!
Asta de la Ann Taylor. Loft!
Ştii ceva? Du-te şi pune ceva haine pe tine, şi să fie multe,
după care urci în maşina mea. În dimineaţa asta te duc eu la şcoală.
Doamne! Sunteţi aşa de enervanţi!
- Schimbă-te de haine. - Nu e mare scofală.
- Hei. - Eu mă îmbrac aiurea?
Nu. Asigură-te că vine la maşina mea.
- Pa , tati. - Pa, scumpo.
Dumnezeule.
Hei, ce e aia?
Eşti bine?
Ce păcat.
Ce facem aici?
Să mergem.
O să întârzii la şcoală, să ştii.
Haide.
Înţeleg. Vrei să mă pedepseşti punându-mă la muncă fizică.
- Am muncit mai mult decât crezi... - Da, ştiu, eşti o dură.
Asta nu e o pedeapsă, bine?
Bună! Eu sunt Stewart. Tu probabil...
Ce mai faci?
Stewart. Să nu mai vorbeşti cu ea niciodată, ai înţeles?
- De fapt, du-te şi ia prânzul. - E 8:15 dimineaţa.
Am înţeles. Mă duc să iau prânzul.
Haide.
- Pune-ţi ochelarii. - Poftim?
Doar pune-ţi ochelarii.
Lizzy, ştiu că eşti nervoasă.
Pe noi, pe întreaga lume.
Poate şi pe tine puţin.
Nu ştiu exact ce se întâmplă, şi tu nu zici nimic.
Adevărul e că nici mie nu-mi place să vorbesc despre ceva când sunt supărat.
Dar ştii ce-mi place să fac?
Îmi place să distrug anumite chestii.
Serios?
Orice vrei din camera asta.
- Să te văd. - Bine.
- Cum te-ai simţit? - Foarte bine!
- Te-ai simţit bine? Ţi-am spus eu. - Da.
Să nu irosim ocaziile. Vreau să-mi faci pe plac pentru o secundă.
Vreau să te gândeşti la ceva care te scoate cu adevărat din sărite.
- Te-ai gândit? - Da.
- Eşti sigură? - Da.
Să te văd. Rupe stilul.
Da!
- Aşa. Îţi place senzaţia? - Da, a fost foarte tare.
În regulă, haide.
Aşa, bravo!
Lovitura dublă!
Îţi place?
A fost tare de tot.
Deci fără şcoală azi, nu?
Pete m-a dus la casa pe care o renovaţi.
L-am ajutat să mai descongestioneze locul.
E bine.
Hei, hei.
În legătură cu peria aia...
Mama mea obişnuia să-mi facă părul,
şi nu ştiu ce să zic, îmi pare rău.
E în regulă. Şi mie îmi pare rău.
- Nu, tu nu ai nici un motiv pentru asta. - Nu, serios, chiar îmi pare rău.
Bine.
Mă duc să fac curat.
Peria e în toaletă, dacă ai nevoie de ea.
Bună asta.
Mulţumesc.
Trebuie să te întorci cam aşa, înţelegi?
Juan m-a lovit!
Nu, Dumnezeule.
Hei, numărul trei, unde e mama ta?
- Sunt bine. - Ok.
N-am lovit-o!
- Juan, unde mi-ai pus telefonul? - Nu ţi-am luat telefonul! Nu l-am luat eu!
Bine! Prima încercare!
Aşa.
Tată, tată, tata!
Aşa, Juan.
Doamne.
Scuipă tot, scuipă tot.
- Poftim, ia nişte apă! - Nu, avem nevoie de gheaţă!
Apă, apă. Poftim.
Hei.
Hei, amice.
Hei, hei, hei.
E în regulă, scumpule. Ai avut un vis urât?
- Da. - Da?
Eşti bine acum. Eşti în patul tău , în siguranţă. Eşti bine.
Noapte bună.
Noapte bună, mami.
Ce?
Ce ai spus?
Juan, ce ai spus?
Ai spus ceva, Juan?
Juan, ce ai spus?
Juan!
Ai spus ceva? Juan!
Juan, ce ai spus?
Juan!
Dumnezeule.
Noapte bună, amice.
- Hei. - Hei!
- Arată bine. - Îţi place?
Am pus unitatea de stocare la capătul insulei, cum ai sugerat tu.
Da, da.
- Foarte bună ideea , apropo. - E grozav.
- De ce nu vii să ne ajuţi să punem faianţa? - Da.
Nu, eu...
Deci, aş vrea să...
Aş vrea să fac ceva şi mă gândeam dacă m-aţi putea ajuta.
- Sigur. Despre ce e vorba? - Sigur că da. Orice ai nevoie.
Am vorbit cu Karen şi Sharon,
şi ele...
Mama mea a ieşit acum câteva luni de la puşcărie...
Şi n-am văzut-o de mult.
Speram că poate aş putea s-o văd.
- Da, sigur. - Sigur.
Dacă e prea mult...
Bine. Mulţumesc.
- Da. - E în regulă. Grozav.
- Bine. - Mulţumesc.
Tu...
O să aştept afară.
Mamă!
Bună.
Bună, mamă.
Juan, Lita.
Hei, Juan, Lita, veniţi!
Haide.
Ce s-a întâmplat? Haideţi.
Vreau să stau cu mama.
Mama ta e chiar acolo.
- E în regulă, scumpo.
- O să mergem cu tine. - Suntem chiar aici.
- Mergem împreună. - Haide.
Mai încet puţin.
Copiii mei, aţi crescut aşa de mari!
Vino, dragostea mea.
Bună, eu sunt Sue. Sunt asistentul social al Carlei.
- Voi sunteţi Pete şi Ellie? - Da, eu sunt Pete. Bună.
Eu sunt Ellie.
- Ea e Carla. Ea e... - Mama lor.
Bună. Eu sunt Ellie. Îmi pare bine să te cunosc.
Eu sunt Pete.
Vreau să vă mulţumesc pentru că aţi avut grijă de ei cât timp eu...
Nici o problemă.
S-au descurcat de minune. Juan a început să cânte la pian, nu-i aşa, amice?
Lita a luat nota maximă la ultimul test de ortografie.
Iar echipa de fotbal a lui Lizzy n-a luat bătaie niciodată.
Bine, atunci veniţi să ne luaţi în jur de ora 4:00 ?
Sigur.
- Ne vedem curând. - Da, ne vom întoarce.
- Ne întoarcem repede. - La revedere, copii. Încântat de cunoştinţă.
Te simţi bine?
"Vă mulţumesc pentru că aţi avut grijă de ei"?
Ca şi cum am fi fost doar nişte bone timp de cinci luni?
Nu e ceea ce mi-am imaginat.
E...
Arată normal.
Mă simt aiurea, ca şi cum am destrăma o familie.
Nu noi i-am luat copiii, Ellie.
Tribunalul a făcut asta. Şi nu uita de ce.
Copii ăia trăiau ca nişte animale sălbatice în locul ăla mizerabil.
Ştiu, ştiu, dar mi-a dat impresia...
Arată binişor.
Sharon mi-a zis că de patru luni nu a mai încercat să se drogheze.
Da, a fost nevoită, Ellie, pentru că a stat în închisoare timp de 4 luni.
Fii atent cum se uită Lizzy la ea.
E încă mama lor.
Nu noi i-am luat copiii, Ellie.
Atunci eu am zis, "Domnişorică,
dacă mai aud că ai mai aruncat cu mâncare în sala de mese,
o să ai parte de nişte oaspeţi nepoftiţi."
Ziua următoare s-a purtat la fel.
Aşa că am mers la şcoală şi am stat lângă ea în sala de mese.
Vorbind cu toţi prietenii ei.
Le-am povestit câteva din cele mai bune povestioare despre ornitologie.
Nu i-a interesat câtuşi de puţin.
Dar a încetat să mai arunce cu mâncare!
Aţi vrea să ne împărtăşiţi veştile voastre?
În legătură cu focul canapelei?
Nu. În legătură cu tribunalul.
Da.
În sfârşit, am primit undă verde...
şi putem adopta un copil.
Şi îi vom adopta pe Tina şi pe Ryan!
Bravo!
E o veste foarte bună.
Felicitări. Sunt aşa de bucuros pentru voi.
E o veste minunată. Mă bucur pentru voi.
Următorii pe listă sunt Pete şi Ellie.
Păi,
ştiţi, copiii sunt la, a câta, a patra vizită la mama lor naturală?
Şi după fiecare vizită, câteva zile după, o iau razna cu totul.
Ce...
Şi când în final lucrurile se aşează pe făgaşul normal,
merg din nou s-o viziteze.
Da, ne simţim puţin respinşi.
Şi ştiu că spunând asta risc să par un om rău,
dar îmi doresc ca mama lor să se întoarcă înapoi la închisoare.
Nu eşti un om rău.
Când cineva face lucruri oribile copiilor pe care îi iubim,
e greu să simţi ceva pentru ei,
dar trebuie să încercăm, oameni buni.
Orice s-ar întâmpla,
timpul petrecut împreună cu copiii voştri
a avut un efect important în vieţile lor.
Da, ştiu, dar ar trebui să ...
Stai.
- Ai spus "a avut"? - Da, aşa a zis.
Mai vorbim după.
Nu. A spus "a avut". E la trecut. E o diferenţă.
Vreau să ştiu ce se întâmplă, Karen.
Păi...
Din moment ce mama lui Lizzy s-a ţinut de cuvânt în ce priveşte reunificarea,
judecătorul a schimbat audierea iniţială într-una care va decide
dacă aceşti copii sunt pregătiţi să se întoarcă la mama lor naturală.
Frumos.
Foarte frumos.
Nu, asta e...
Nu aveai de gând să ne zici şi nouă asta?
Am avut de-a face cu tot felul de lucruri!
Stările emoţionale, atitudinea lor, toate problemele.
Am jucat 150 de jocuri de Candy Land cu Lita.
Ai jucat vreodată Candy Land?
- E brutal! - E plictisitor.
Încercăm să creem o legătură, bine?
Tocmai am învăţat-o pe Lita cum să meargă pe bicicletă.
Am întărit legătura dintre mine şi Juan uitându-ne la Rocky III.
Şi acum mama lor e pregătită pentru re-unificare?
Pete, Ellie...
Vă înţeleg frustrarea.
Dar trebuie să ne gândim la faptul că, până în momentul când copiii sunt adoptaţi,
scopul principal al sistemului este păstrarea familiei iniţiale.
- Dar cum rămâne cu familia noastră? - Da.
Încă nu s-a hotărât nimic definitiv.
Bine, October, tu ai rămas ultima.
Am găsit pe cineva.
Are 14 ani şi joacă baschet.
Dar are doar 1.57 m înălţime.
Şi e alb, cu părul roşcat.
N-are nici un fel de calităţi atletice.
Înţeleg. Problemele mele par stupide în momentul ăsta.
De ce sunt ultima de fiecare dată?
Opriţi-vă.
Bine, ştiu. E...
Nu e foarte profesionist ceea ce facem.
Nu aşa ar trebui să arate un grup de suport.
Cum o să arăt?
O să arăţi ca o prinţesă frumoasă foc.
Arăt ca o floare?
Hei. Hei, amice.
- Mamă. Copii. - Bună, draga mea!
Hei.
- Mamă! - Nu, se spală foarte uşor.
- E... - E un marker permanent.
Da. Vai de mine.
Mamă.
Poţi să te dai jos de pe tejghea, scumpo? E periculos.
- Cum a fost la întrunire? - Ne-am distrat de minune.
Avem veşti noi.
- Eşti însărcinată? - Doamne!
- De ce-mi faci asta? - Îmi cer scuze. Nu?
Nu-i nimic. Spune-le.
- Da? - Da.
Bine.
Ne-am hotărât să adoptăm şi noi, la fel ca voi!
Nu am înţeles din prima,
apoi i-am întâlnit pe aceşti copii şi am văzut ce alegere bună aţi făcut.
Şi costă şi mai puţin decât fertilizarea in-vitro.
Care nu e motivul principal, dar e un motiv, luând în considerare alternativele.
Şi începem cursul săptămâna viitoare!
Ce părere aveţi?
Cred că...
Cred că am o nevoie mare.
Nu asta era reacţia la care ne-am aşteptat.
E geloasă!
- Hei! - Doamne! Ce faci?
- Ce se întâmplă? - Te rog dă-mi asta. Lizzy!
- Nu ai voie să-mi iei telefonul! - Ce face?
Doamne! Face poze nud în baie!
- Îşi face poze nud? - Ce faci cu telefonul meu?
Şterg tot ce ai pe aici! Ştearsă, ştearsă, ştearsă.
Câte fotografii ai făcut? Ce e în neregulă cu tine?
Toată lumea face asta! Nu e ceva ieşit din comun!
E pentru noi!
Adolescentele de 15 ani nu ar trebuie să fie goale, niciodată!
- Te ocupi tu de uşă? - Nu-mi citi mesajele! Deschide uşa!
"Dacă nu-mi arăţi ceva "piele" cât de curând, s-ar putea să-mi pierd interesul."
- Ce? Cine e persoana asta, Lizzy? - Deschide uşa!
Nu, nu, nu! Poză cu "cocoşel"! E o poză cu un "cocoşel"!
Haideţi, copii, mergem în sufragerie.
E vorba de băiatul ăla Jacob de care vorbeai?
Puştiul ăla dulce îţi trimite poze cu "instrumentul" lui?
Doamne, e imens!
Pleacă de aici!
- Lizzy! - Pleacă de aici!
Dă-mi telefonul! Dă-i drumul!
Nu e frumos ce faci, Lizzy!
Nu sunt nevoită să te mai ascult, "Mamă-de-imprumut"!
Încă eşti de părere că am făcut alegerea corectă?
Copiii noştri adoptivi nu se vor purta aşa. E doar în cazul vostru.
Ce e o "imagine cu cocoşelul"?
Tu ce crezi că e , mamă?
Ia ghiceşte. "Imagine". "Cocoşel".
Ştii, draga mea, când am avut şi eu probleme,
am fost nevoită să mă gândesc bine
şi să-mi aduc aminte...
de ce am vrut să devin mamă.
Şi m-a ajutat foarte mult.
Asta e casa lui Jacob? Acolo mergem?
Linişteşte-te, bine?
Te rog spune-mi unde suntem. Nu vreau să fiu arestată.
Ai încredere în mine, te rog?
- Bună seara. - Bună.
Nu ştiu dacă vă aduceţi aminte de noi, Pete şi Ellie de la întrunirea pentru adopţie?
- Da. - Ce mai faceţi?
Cu ce vă putem ajuta?
Şi acum vrea să se întoarcă şi să fie mama lor din nou.
Şi se pare că are şanse foarte mari să reuşească.
Lizzy se poartă cu noi de parcă i-am fi duşmani.
Aşa că nu mai ştim ce să facem.
Aşa că m-am gândit, fiica voastră a reuşit în viaţă.
Studiază acolo sus?
Brenda, ai putea să cobori puţin?
Ne-am gândit să vorbim cu ea, poate ne va ajuta cu ceva.
- Există vreo şansă? - Da, ar fi grozav. A fost uimitoare.
Ne-ar prinde bine nişte cuvinte de îmbărbătare.
Brenda e... s-a întors în clinica de dezintoxicare.
- Poftim? - Am prins-o folosind droguri acum câteva luni.
Vă bateţi joc de mine?
Discursul ei cald, sincer, inspiraţional,
e motivul principal pentru care ne-am înscris în toată chestia asta!
Şi acum îmi spui că ...
Tu să mă asculţi, femeie nebună!
Brenda s-a luptat cu abuzul de substanţe interzise
de când prietenul mamei ei i-a dat metamfetamine la vârsta de 11 ani.
Câteodată mai are scăpări.
Dar e un copil bun,
şi e la centru, încercând din răsputeri să-şi revină.
Aşa că să nu-mi spui tu mie că ştii ce se va întâmpla.
Şi cum te face asta să te simţi?
Frustrată? Ţi-e frică? Eşti pierdută? Mă apropii?
Da! Mi-e frică să spun ceva, dar aşa e, ai descris exact ce simt.
Aşa se simt şi acei copii în fiecare zi a vieţii lor.
Când te-ai hotărât să faci asta,
te-ai simţit bine ştiind că ce faci contează, nu?
Să-ţi spun ceva.
Lucrurile pentru care merită să lupţi sunt grele.
Acum ştiu de unde se inspiră Brenda pentru discursurile ei.
Ascultaţi-mă, în acest moment, voi sunteţi tot ce au aceşti copii.
Ceea ce trebuie să faceţi este să-i ţineţi în siguranţă, fie că vor asta sau nu.
Şi el se pricepe.
A fost incredibil. Vă mulţumesc.
- Îmi cer scuze că am ţipat la tine. - Şi mie că te-am pălmuit!
Ştiu! A fost o nebunie!
Îmi cer scuze.
Nu trebuie. Aveam nevoie de aşa ceva.
Nu am fost pălmuită de mult.
A fost cam agresiv totuşi.
Cam aşa e.
Bine, trebuie să plecăm.
- Trebuie să plecăm. - Aveţi grijă de voi.
Mulţumesc.
Eşti pe Facebook, nu? Te găsesc eu. Bine!
La revedere. Mulţumim!
La revedere.
Hai să intrăm repede în casă.
- Bine, eşti pregătită. - La revedere, Lizzy.
Să ai o zi bună.
Bine, uite, am adus-o până aici.
O să-l găsesc pe puştiul ăsta Jacob şi o să-i dau eu de cap, bine?
- Bine.
Stai, Pete, el e!
El? Roşcatul ăla de acolo? Ăla cu părul ca o tigaie...?
Haide. Îi arăt eu lui.
Tu! "Poză cu cocoşel"! Hei!
- Hei! - Hei! Pardon.
Care-i treaba, omule? Ai vrut să ai parte de ceva acţiune, nu?
"Poză cu cocoşel"!
Crezi că e bine ce faci? Să trimiţi poze cu instrumentul tău unei fete de 15 ani?
Ai noroc că nu te omor pe loc, morcoveaţă.
Am văzut ce i-ai scris :
"Dacă nu-mi arăţi ceva "piele", o să-mi pierd interesul."
Asta se numeşte hărţuire sexuală, tinere. E dezgustător.
Nu mai eşti aşa dur acum, nu? Haide, scoate-o afară!
Arată tuturor cu ce te lauzi!
O să o sunăm pe mama ta, o să vorbim cu directorul şi posibil să sunăm şi la poliţie.
- Ce părere ai de asta, Jacob? - Numele meu nu e Jacob!
- Poftim? - Eu sunt Charlie.
- Am crezut că ai zis că-l cheamă Jacob. - Serios?
Şi "ouţele" mele nu sunt
mari deloc.
Îmi pare rău. Doamne, îmi pare extrem de rău, dragule.
Haide amice, revino-ţi. E doar o mică neînţelegere, bine?
Hai. Îmbrăţişează-mă, Charlie.
Aşa, uită-te la mine.
Ştii cumva pe cineva pe nume Jacob
care s-a dat pe lângă fiica noastră, Lizzy Viara?
Omul de serviciu? E un adult în toată firea.
- Dumnezeule. - Haide, să mergem după omul de serviciu.
- Îmi pare extrem de rău pentru tot. - Ellie, haide!
Mulţumesc!
Nu el era de vină.
- Haide, Ellie. - El n-a făcut nimic!
- Grăbeşte-te! - Îmi pare foarte rău, Charlie!
Cred că o să întârziem la şcoală.
Ellie.
Se plimba cu maşinuţa.
Haide!
Hei!
Hei, tu!
Scuză-mă. Cu tine vorbesc.
- Câţi ani ai, omule? - De ce vrei să ştii asta?
- Hei, doamnă, dă-mi aia. Nu e a ta. - Are 22 de ani!
- Da, am 22 de ani, şi? - Aşa că ce-o să se întâmple nu va fi un abuz. Pete!
Dacă o mai atingi, mai scrii vreun mesaj sau te mai gândeşti la fiica noastră vreodată,
eşti un om mort.
Te dau în judecată! Nici măcar nu sunteţi părinţii ei adevăraţi!
Părinţii ei ar face asta?
D-şnă Peppers!
Ce se întâmplă aici?
Acest tânăr a trimis poze şi mesaje indecente fiicei noastre.
- Mergi la închisoare chiar astăzi, Jacob! - Ai vrea să suni la poliţie?
- Grăbeşte-te! - Absolut!
D-şnă Peppers!
Nenoroci...
Omule, nici nu m-am atins de ea.
- La revedere, cretinule. - Pedofil împuţit.
Da. Sper să te distrezi când vei fi condamnat pentru infracţiuni sexuale.
Pedofil ce eşti.
Ne arestaţi pe noi? Tipul a trimis poze cu instrumentul unei minore.
- De ce ne arestaţi pe noi? - Foarte frumos. Vă descurcaţi de minune.
Dacă mai contează, am auzit ce-aţi făcut acolo.
Sunteţi nişte părinţi buni, care au grijă de copiii lor.
- Dacă aş avea şansa să fac la fel... - Copiii! Dumnezeule!
Juan, Lita! Doamne, îmi pare foarte rău!
Hei. Ce faci, scumpule.
Doamne, ce curat e.
Iată-i pe mici mei gangsteri.
Am plătit cauţiunea pentru Petey.
Îmi aduce aminte de vremurile bune.
- Mulţumesc, apropo. - Unde sunt copiii?
Karen a fost nevoită să-i ducă la un centru de plasament temporar.
A zis că e prima dată când a fost martoră la aşa ceva:
să ia copii din casa lor adoptivă cu o zi înainte de audiere.
Şi pentru că veni vorba de asta,
am găsit în imprimantă declaraţia pregătită pentru judecător.
Trebuie să mai lucrezi la ea.
Mamă, e târziu. Deja am trimis-o de săptămâna trecută.
Trimite-o din nou atunci. Iisuse!
"Vrem tot ce e mai bun pentru copii,
indiferent dacă asta înseamnă să rămână cu noi sau să se întoarcă la mama lor naturală."
Ce se întâmplă dacă judecătorul citeşte tâmpeniile astea în faţa lui Lizzy?
De aceea am scris cum am scris, mamă.
Dacă o să creadă că acea declaraţie e motivul pentru care mama ei nu va primi custodia,
ne va urâ mai mult decât o face în prezent.
Nu vă urăşte. Doar crede că nu o iubiţi.
Şi declaraţia aia n-o să vă ajute.
Ţi-a zis Lizzy asta?
Haide, Ellie. Copilăria mea seamănă cu a ei.
Ţi se reaminteşte de cinci ori pe zi ce neînsemnată eşti,
încât, după o vreme,
nu crezi că cineva ar putea să te iubească.
Ştii că te iubim, nu?
Nu.
Dar nu e vina ta, e a mea.
M-am gândit să-mi iau o greutate de pe inimă.
Dar vă iubesc pe amândoi.
Mergeţi la culcare.
Asta după ce vă uitaţi peste declaraţia aia groaznică.
E aşa de curat şi linişte aici.
Ştiu.
Nu-mi place.
Nici mie.
- Hei. - Hei.
- Copii. - Ne pare extrem de rău.
Ne pare extrem de rău. Sunteţi bine?
Ştiţi ceva? Am fost aduşi de o maşină de poliţie.
Da? Şi a fost amuzant?
Aţi fost la închisoare?
Nu. Am fost... puţin da.
Juan. Lita. Haideţi.
- Mama e aici. - Bine.
Audierea .26 pentru adopţie s-a transformat într-una de schimbare a circumstanţelor
în cazul numitei Carla Viara.
- D-voastră sunteţi d-na Viara, da? - Da, Onorată Instanţă.
De asemnea, mai sunt prezenţi şi Juan, Lita şi Elizabeth Viara?
- Aici. - Aici!
Aţi primit fiecare câte un ursuleţ?
- Da! - Ăia sunt buni de tot.
- Şi tu eşti Elizabeth? - Mi se spune Lizzy, d-le.
Adică, Onorată Instanţă.
Lizzy, înţeleg că ai depus o declaraţie.
Şi părinţii adoptivi, dl. şi d-na. Wagner,
sunt şi ei prezenţi?
Da, Onorată Instanţă.
D-le şi d-nă Wagner,
este adevărat că i-aţi lăsat singuri în maşină d-voastra pe Juan şi pe Lita
în timp ce eraţi arestaţi pentru atac la persoană?
- În legătură cu ... - Da, Onorată Instanţă, dar în apărarea noastră...
D-le, tot ce vreau să ştiu e dacă Lizzy minte sau nu.
Nu, nu minte.
Şi înainte de acel atac,
aţi acostat un tânăr student în vârstă de 14 ani
şi l-ai încurajat să , citez, "scoată ouţele la vedere"?
Am spus acele cuvinte, Onorată Instanţă,
dar am crezut că el era cel care a trimis acele poze...
Şi, d-nă. Wagner, este adevărat că la un moment dat le-aţi obligat
pe prietenele lui Lizzy să iasă afară pe fereastră?
- Era fereastra de la parter. - Bravo. Aţi câştigat câteva puncte.
Şi cu aceeaşi ocazie, este adevărat
că i-aţi spus lui Lizzie să sune la Asistenţa Socială să vină să ia copiii?
- N-a vrut să spună asta. - Nu asta am vrut să spun.
Am zis-o la supărare.
- Onorată Instanţă, am o declaraţie... - Da, am citit-o, mulţumesc.
- Nu, de fapt am scris una nouă. - D-nă, mă scuzaţi, dar am chiar aici...
Vă rog, Onorată Instanţă, am lucrat la ea până noaptea târziu.
O pot citi foarte repede.
"Lizzy ne-a întrebat odată de ce i-am primit în casa noastră.
Şi în acel moment, n-am ştiut ce să-i răspundem..."
D-nă, vă rog să luaţi loc.
Vă rog, Onorată Instanţă, mă puteţi lăsa să-i răspund?
Nu. Luaţi loc.
Această audiere nu este despre d-voastră.
Dacă e să ne luăm după declaraţia lui Lizzy, e posibil să reveniţi cât de curând aici,
aşa că păstraţi acel discurs emoţional pentru acea ocazie.
Bine.
Acum, d-nă Viara,
văd că v-aţi ţinut de cuvânt în ce priveşte vizitele.
E un lucru bun.
De asemnea înţeleg că n-aţi mai "consumat" nimic în ultimele cinci luni.
Este adevărat?
- Da. - Mă bucur să aud asta.
Şi dacă aş decide să vă încredinţez aceşti copii,
locuinţa d-voastră actuală este îndeajuns de bună pentru ei?
Aşa cred.
E mică, dar ne putem descurca,
Onorată Instanţă.
Şi, d-nă Viara,
vă simţiţi capabilă să aveţi grijă de Juan, Lita şi Lizzy la momentul actual?
D-nă Viara.
Mamă.
Da, Onorată Instanţă.
Sunt capabilă.
Pregătiţi-vă pentru cină.
Aşa.
Şi dacă atunci când vom merge să locuim cu mama
n-o să ştie să pregătească pastele aşa cum îmi plac mie?
Nu-ţi fă griji, amice. Lizzy o să-i arate cum pregătim brânza pentru tine,
astfel încât mama ta o să le facă exact cum vrei tu.
- Da. - Bine.
Haideţi. Nu fiţi trişti în ultima seară petrecută împreună.
Ştiţi ceva? Cred că ar trebui să le mulţumim lui Pete şi lui Ellie
pentru tot ce au făcut pentru noi, nu credeţi?
Mulţumesc.
- Eu îţi mulţumesc, amice. - Da, vă mulţumim din suflet.
- Lita? - Nu vreau să spun nimic.
Draga mea.
Mă duc să văd ce face Lita.
Asta dacă nu vrei tu să mergi.
De fapt, aş vrea. Mulţumesc.
Haide, amice.
Nici nu te-ai atins de mâncare. Vrei să o încălzesc din nou?
E totul în regulă.
Stai liniştit.
- Noapte bună. - Noapte bună.
Noapte bună, scumpule. Te iubesc.
Şi eu.
Bine, toţi ursuleţii sunt aici, chiar şi cei mai noi de la tribunal.
Că veni vorba de tribunal...
Vreau să-mi cer scuze pentru ce-am scris în acea declaraţie.
Totul a fost adevărat.
Da, poate puţin scos din context, dar nu îţi purtăm pică.
De fapt, vroiam să vă dau declaraţia pe care am scris-o pentru voi,
pe care nu am putut-o citi la tribunal,
vreau ca voi să o aveţi.
Da.
A sosit mama!
Bine. Haideţi, să mergem.
Lita, haide, adună-ţi lucrurile.
La revedere, Meatball.
Hei.
Am un scaun de copil pentru Lita în caz că e nevoie.
Aţi venit să ne duceţi voi cu maşina?
Unde e mama?
Trebuia să se întâlnească cu noi la birou de dimineaţă,
însă n-a apărut.
Nu.
Nu răspunde la telefon.
Aţi fost acasă la ea? Dacă i s-a întâmplat ceva?
Da, am fost s-o vedem.
Îi era ruşine. A zis... a zis că nu poate s-o facă.
Nu, nu cred. De ce ar spune aşa ceva... De ce ar fi semnat toate formularele...
şi toate vizitele dacă nu ar fi fost în stare...
Lizzy, mama ta a zis că tu ai completat toate formularele...
Am ajutat-o puţin, aşa, şi?
Simţea că este implicată în ceva pentru care nu era încă pregătită.
Nu. Nu am împins-o de la spate. E pregătită!
Lăsaţi-mă să vorbesc cu ea , vă rog,
şi putem ajunge la o înţelegere...
- Scumpo. - ...şi mă poate lua acasă cu ea.
Draga mea, când am văzut-o, totul a devenit foarte clar.
A început să se drogheze din nou.
Nu se mai întoarce, scumpo.
Ne pare extrem de rău.
Lizzy.
Mă duc eu după ea. Ai grijă de cei mici.
- Aşteaptă aici, bine? - Lizzy!
Lizzy!
- Lizzy. - Lizzy!
- Lizzy. - Plecaţi, vă rog. Nu sunteţi părinţii mei.
Nu, nu suntem. Dar ştii ce suntem totuşi? Suntem aici pentru tine.
Da, suntem aici şi te iubim.
Ce?
Nu, nu mă iubiţi. Nici nu mă cunoaşteţi.
Ce se întâmplă aici?
Ne poţi lăsa câteva minute , te rog?
Bine, îmi cer scuze.
Lizzy, scumpo, te cunoaştem.
Ştim că nu-ţi place brânza,
dar îţi plac hamburgerii cu brânză.
Ştim că atunci când te simţi bine dimineaţa,
nu pui aşa mult machiaj că în celelalte zile.
Exact. Şi ştim că cel mai important lucru din lume pentru tine
este să-i protejezi pe Juan şi pe Lita de lucrurile pe care nimeni nu te-a protejat pe tine.
- Ştim asta despre tine, înţelegi? - Da, draga mea.
Vă descurcaţi de minune.
- Îmi pare rău. - Sunt multe lucruri pe care nu le ştim,
dar dacă ţi-e teamă de faptul că nu putem suporta lucrurile rele,
îţi promit, putem face asta.
Da, să te vedem. Orice doreşti, suntem aici.
Pentru că te iubim, Lizzy.
Nu mai spuneţi asta.
Vă rog, plecaţi.
Vă rog.
- Se simte bine Lizzy? - E puţin supărată, amice.
- Eşti bine? - Da.
Uite-o.
Deci...
Uite ce cred eu că e cel mai bine.
Ştiu că atunci când aţi intrat în această chestie,
- nu v-aţi gândit la copii precum Juan sau Lita. - Vino, scumpo.
Părerea mea este că cel mai bun lucru la ora actuală este să-i adoptaţi.
Şi... O să o rog pe Karen să mă plaseze la altă familie.
- Aşa că... - Nu.
O să fie bine.
Nu, scumpo. Avem nevoie de ajutorul tău cu Juan şi Lita.
Nu facem asta fără tine.
O să vă vizitez tot timpul şi mă puteţi suna dacă aveţi nevoie de ceva.
Nu.
Pete, chiar nu vreau să mă cert acum în legătură cu asta.
Nu-mi pasă. Am zis nu. Nu permit aşa ceva, bine?
- Eşti cu noi acum. - Da.
Şi ştii de ce? Pentru că între noi există o legătură specială.
Aşa e, o legătură specială.
Ştiu că vă pare rău pentru mine, dar nu e nevoie să...
Nu are de-a face cu ce s-a întâmplat adineauri.
Unde e declaraţia pe care ţi-a dat-o Ellie?
Vezi asta? Citeşte ce scrie.
"Lizzy m-a întrebat odată de ce i-am primit în casa noastră.
La acea vreme nu i-am putut răspunde.
Am făcut-o pentru că ceva lipsea în vieţile noastre,
dar nu eram siguri despre ce e vorba.
Era vorba de Juan, Lita, şi de Lizzy."
Vezi?
Tu erai cea care ne lipsea, Lizzy.
Dar acum eşti aici, şi nu mai scapi de noi.
Aşa e.
O să fim prezenţi la fiecare meci de fotbal.
O să te batem la cap când o să iei note proaste.
Şi o să-ţi cumpărăm prima rochie pentru banchet.
Da, şi o să fie una frumoasă.
Dar care să nu arate prea multe.
Ştii, nu exagerat de sexy.
O să găsim un echilibru.
Da. Şi când o să termini liceul,
o să fim chiar în primul rând, făcându-te să te ruşinezi.
Şi apoi o să fim în primul rând când vei absolvi şi universitatea,
sau chiar dacă nu o vei absolvi.
Dar ştiu că vei face asta, pentru că eşti deşteaptă şi e ceva important pentru tine.
Nu vreau să par insistentă, dar îţi deschide multe oportunităţi în viaţă.
Indiferent ce se va întâmpla,
vom fi clipă de clipă lângă tine.
Şi într-o bună zi, va veni timpul când te voi dai altcuiva la nunta ta.
Chiar dacă în sinea mea voi crede că tipul nu e îndeajuns de bun pentru fiica mea.
Aşa e, cândva în viitor. Într-o zi, în viitorul foarte, foarte
foarte, foarte îndepărtat.
Lizzy, putem merge acasă acum?
Da, aşa cred.
Ştiu că nu-ţi plac îmbrăţişările,
dar trebuie să te obisnuiesti cu una din când în când, bine?
Pot să am şi eu parte de una? N-am primit nici o îmbrăţişare de când te-am cunoscut.
Te rog?
Bună. Nu ştiu exact care e contextul,
dar mă întrebam
dacă aş putea primi şi eu o îmbrăţişare.
Ne descurcăm! Mulţumim foarte mult. Mulţumim, nu e nevoie.
Îmi cer scuze. N-a fost frumos din partea mea. Da, mi se întâmplă des. Îmbrăţişaţi-vă voi.
Am depăşit o limită.
Totul o să funcţioneze perfect.
Am o presimţire.
Bună!
Mulţumesc.
- La revedere. - La revedere!
Sunteţi cu ei Îi cunoaşteţi?
Da. De ce?
Aţi vrea să intraţi puţin?
Am făcut o plăcintă.
- Nu, mulţumim. - Da!
- Karen! - E vorba de plăcintă. Ştii că-mi plac plăcintele.
Grozav. Da, tocmai am...
Am tot felul de sentimente.
Du-te şi te încalţă, bine? Trebuie să mergem.
Bine!
Juan, ce faci, amice?
Nu poţi să porţi adidaşi. Trebuie să arăţi bine astăzi.
Mamă, mi-ai văzut telefonul?
Nu.
Stai, vorbeşti de telefonul din mâna ta?
Lita, scumpo, ai fost la baie?
- Da! - Bravo, felicitări.
- Toată lumea să-şi facă nevoile! - Da, eu am terminat.
- Ai acel pachet pe care ar trebui să-l aducem? - Da, sunt pregătită.
- Să mergem, copii. - Să mergem.
O să te întrec!
- Fără distracţii la volan, bine? - Bine.
Bine?
- O să conducă ea. - Da?
Da, dar telefonul ei e la mine şi o să stau în faţă,
în caz că e nevoie să apuc de volan sau să opresc motorul, bine?
Sandy, haide, a început!
- Am ajuns la fix? - Da, da, da.
Ce e ăsta?
Lizzy l-a făcut pentru mine. Tu n-ai primit unul?
Ai primit un tricou?
Vă rog să luaţi loc.
Bună dimineaţa tuturor.
- După cum ştiţi, familia este importantă... - Aşteptaţi. Aşteptaţi!
Aşteptaţi!
A sosit bunica Sandy. Puteţi începe.
Ţi-am zis eu că ajung. Încetează!
- Aceste locuri sunt ocupate. - Da, de mine.
Mişcă-te.
Încetează!
- Continuaţi, d-le judecător. - Mulţumesc, bunică Sandy.
A primit un tricou cadou.
După cum ştiţi, ramura legii care se ocupă de familie este foarte importantă.
Dar este şi mult de lucru.
Petrecem zile şi nopţi văzând multe lucruri
prin care nici o familie n-ar trebui să treacă.
Aşa că în zilele rare când ne putem permite să zâmbim,
acele zile au o însemnătate deosebită pentru noi.
Şi, deşi poate nu o arăt, în sinea mea sunt un emotiv,
şi trăiesc pentru aceste clipe.
Ronit?
Da!
Îmi place cântecul ăsta!
Suntem astăzi aici pentru a crea o nouă familie.
Peter şi Elinore Wagner,
vreţi să-i adoptaţi pe Juan, Lita şi Lizzy în familia voastră?
- Da, domnule judecător. - Da, domnule judecător.
Cântecul ăsta e de vină, m-a făcut să mă emoţionez puţin.
Juan, Lita şi Lizzy,
vreţi ca Peter şi Elinore să fie tatăl şi mama voastră?
Sigur.
- Da, vă rugăm. - Da!
Atunci,
prin puterea investită în mine de către statul California,
vă declar o familie.
Da!
- Poftim. - Mulţumesc.
Vreţi să faceţi o poză cu domnul judecător?
- Da, sigur. Mulţumesc. - Da, s-o facem.
Cât de curând o să fim şi noi acolo.
Şi eu fac parte din familie.
- Bine, mulţumesc. - Aşteptaţi, şi eu!
- Aş vrea să fiu şi eu în poză. - Eşti sigur? Nu suntem parte din...
Cred că ar trebui să mergem cu toţii. Cred că le-ar plăcea acest lucru.
- Bine, bine. - Da.
Bine!
Altcineva?
Da, şi tu. Haide!
Bine, cred că e toată lumea aici.
- Spuneţi "familie". - Familie!
Traducerea şi adaptarea : jarvis