www.subtitrari-noi.ro
Traducerea şi adaptarea: gambler/Haze - Subtitrari-noi Team
Vizionare plăcută.
- Repetă după mine... ok? - Ce?
Căutăm un restaurant franţuzesc bun.
Ceva tipic şi fermecător.
Ceva în mod tipic şarmant.
Tipic şi şarmant.
Taipic şi şarmant
Tipic şi şarmant.
Taipic şi şarmant.
- Paul, lasă-mă în pace. - Trebuie să îţi placă.
Bazat pe două poveşti adevărate
Poftă bună.
Limbă de mare prăjită, doamnă.
Unt.
Doamne.
Trebuie să guşti asta.
Uite aici.
- Adică... Este.. - Ştiu.
- Dar sunt...
Sunt... ştiu... ştiu.
Uită-te la asta Paul, e aşa de frumos!
Încetineşte.
Scuze.
Aici este. Uite, dreapta... Opreşte.
Nu îmi vine să cred că o să trăim aici.
Paul!
- Bună ziua, doamnă. - Bună ziua.
Ce mai faci? Eu sunt Julia Child... încântată.
E vreo greşeală? Trebuia să fi stat în Brooklyn?
O să ne placă mult în Queens. Queens este frumos.
Cutii în mişcare aici.
Eşti în regulă?
- Totul se strică. - Hei.
Ce faci aici?
Repetă după mine.
Nouă sute de picioare pătrate.
Şi în plus e aproape de birou.
Şi în plus e aproape de birou, dar nu trebuie să ne mutăm.
Am putea rezilia contractul de închiriere, împacheta totul din nou şi să trăim în jeep.
Ai dreptate. Ai dreptate.
- Eric, ce e zgomotul ăla? - Care zgomot?
Aşa va fi în fiecare noapte?
Probabil.
Jule?
Este Versailles.
Sunt aşa de fericit să îţi place, draga mea.
Bună dimineaţa, Lower Manhattan Development Corporation,
LMDC.
Lower Manhattan Development Corporation, Julie Powell.
Fiul meu a murit în al doilea turn.
Îmi pare rău.
Îmi pare foarte rău.
Tu eşti persoana cu care să vorbesc dacă nu îmi place planul pentru memorialul
care a fost în ziarul Times de dimineaţă?
Puteţi vorbi cu mine.
Ai vreo putere?
Nu.
Vreau să vorbesc cu cineva cu putere. Nu îmi place planul.
Nici mie nu îmi place planul.
Sunteţi o gaşcă de birocraţi idioţi fără inimă.
Nu sunt un birocrat idiot fără inimă.
Sunt doar o persoană într-un cub, şi îmi dau toată silinţa, doamnă.
Asta e al şaselea telefon pe care îl dau şi
singurul lucru pe care toată lumea mi-l spune
este să completez un formular să aştept la rând pentru plata unei asigurări.
Şi aşa să şi faceţi. Dar, dacă nu vreţi să completaţi formularul, vă completez eu unul,
dar tot va trebui să veniţi aici să îl semnaţi.
În cubul tău?
Da.
Îmi pare foarte rău pentru cât suferiţi, d-le Diamond, dar...
Nu ai nicio idee prin ce trec, d-nă Powell.
Vă rog.
Nu ai idee.
Vă rog nu ţipaţi la mine. Lucrul acesta este complet ineficient.
Vă rog să încetaţi să ţipaţi la mine... e ridicol.
Sunt prietena dvs. Copilul meu de 3 ani e mai capabil să ajute.
Şi acum doctorul zice că are fibră de sticlă în plămâni.
Tuşeşte. Nu se opreşte din tuşit. Nu ştiu ce să mai fac.
Soţia lui zice că are atâtea în plămâni încât nu poate respira,
şi asigurările nu plătesc pentru medicamentul care ar putea să îi fie bun.
- Spune-i să sune la Ministerul Sănătăţii. - Ăla e un robot.
Andrea Gomez în biroul primarului.
Mulţumesc.
Plăcintă cu ciocolată.
Ştii ce îmi place la gătit?
Ce anume?
Îmi place că după o zi în care nimic nu e sigur,
şi vreau să zic chiar nimic,
poţi să ajungi acasă şi să ştii sigur
că dacă adaugi gălbenuş de ou la ciocolată şi zahăr şi lapte,
se îngroaşă.
E aşa reconfortant.
O zi grea?
Când e gata plăcintă?
În curând, dar trebuie să fac mai întâi frişcă şi să o las să se aşeze.
Voi fi aici. E o capodoperă.
Mâine la prânz salata Cobb.
Îngrozitor, îngrozitor, îngrozitor.
Metroul.
- Bună. - Bună.
Ce mai faci?
Ce vă aduc, doamnelor?
Eu vreau o salată Cobb,
fără brânză franţuzească.
Salată Cobb, fără sfeclă.
Salată Cobb, fără bacon.
Salată Cobb, fără ouă.
Bine, spune-le...
Mă asculţi cu atenţie, Tracy? Spune-le să ridice oferta la 185.
- Repetă după mine, Tracy. - Aşa...
- 1-8-5. - Ce se întâmplă?
Şi sună-mă imediat ce auzi ceva.
Asistenta mea. Aproape că nu merită să ai una.
Ştiu. Ieri îi spuneam lui Allison,
"Du-te la farmacie, ia-mi o pereche de ciorapi negri."
S-a întors şi mi-a spus, "Nu aveau de niciun fel".
Am zis, "Ai încercat în altă farmacie?" Adică, serios.
Sau la Bloomingdale. Ce e rău în a încerca de la Bloomingdale?
Da, nu înţeleg. Dacă aş putea să îmi fiu propria asistentă.
Poţi să fii.
Dă-o afară pe asistenta ta şi nu angaja alta.
Nu, nu asta am vrut să spun, Julie.
Scuză-mă.
- Astea sunt drăguţe. - Mulţumesc. Mulţumesc.
Bine, spune-le 190, 1-9-0. Minunat.
"1-9-0."Ce? Ce pui la cale?
190 de milioane de dolari. Lucrăm la o parcela în centru.
Asta e minunat, Cassie.
Ce fel de parcelă?
Construcţii.
O să le dărâmăm pe toate şi o să facem un zgârie-nori.
- Pentru lotul tău. - Mulţumesc.
Şi destul despre tine, e rândul meu.
Începând de ieri, sunt vicepreşedintele responsabil cu publicitatea corporativă.
- Nu. - Ceea ce înseamnă că am primit o mărire
şi pot lua împrumut 500.000 de dolari cu dobândă 2%, dacă vreau.
- Minunat. - Dacă vrei?
- Cum e slujba ta, Julie? - E...
- Îmi pot doar imagina, e sfâşietoare. - E aşa de trist.
- Dureros. - Nu într-un mod rău.
- Scuzaţi-mă, Doamne, am uitat. - Scuzaţi-mă.
- Alo? - Alo?
- Bună. - Bună.
Hei, Jules? Trebuie să-ţi iau un interviu pentru aceasta articol, care-l o scriu.
Sigur, Annabelle, minunat. Aş fi onorată.
Sun-o pe Julie pentru interviu.
Află despre curăţarea chimică. Află înainte de cină de joi.
Petrecerea de sâmbătă.
Nu.
Despre ce e? Articolul?
E despre generaţia noastră, care împlineşte 30 de ani.
Oamenii care împlinesc 30 de ani. Viaţa mea e aşa de ocupată.
Nu ştiu când te pot programa.
Pot să-ţi reamintesc, nu eu vreau să te văd, tu vrei să mă vezi?
Da, un mic dejun ar merge?
Am crezut-o. Ce fel de idioată sunt?
A spus, "E despre generaţia noastră, care împlineşte 30 de ani".
La ce te-ai aşteptat? Annabelle a fost întotdeauna o mincinoasă.
"Julie Powell, îndată ce editorul revistei literare Amherst,
"noi toţi ştiam că ar fi "Aleasa",
"ne-a ţinut în suspans opt ani până să publice nuvela,
"şi acum lucrează într-o cabină ca birocrat de nivel mediu,
"încercând să se obişnuiască cu efectele produse în 11 septembrie".
Doamne, ai memorat-o? Ce patetic.
A lăsat multe pe dinafară.
Oricum, poza a ieşit bine.
- Am arătat grasă. - Doar faţa.
Am uitat să-ţi spun. Ştii ce face Annebelle acum?
- Mi-a spus Sarah, un blog. - Un ce?
Cum adică "un ce"? Un blog al Annabellei.
Despre fiecare gând care-i trece prin minte.
Prostiile ei searbede, insipide...
Aş putea scrie şi eu un blog.
Am gânduri.
Şi eşti o scriitoare, e mai mult decât pot spune despre Annabelle.
- Dacă ar fi asta adevărat. - Ai scris o nuvelă.
Jumătate de nuvelă. Şi nimeni n-a vrut s-o publice.
Eşti scriitor doar dacă te publică cineva.
Vezi, de-asta sunt aşa grozave blogurile. Nu trebuie să fii publicat.
Trebuie doar să te conectezi, apeşi "Enter" şi asta e, eşti acolo.
Despre ce aş putea scrie un blog?
Tu eşti editor, spune-mi.
De ce nu scrii despre cât de mult îţi place "Queens"?
Un blog scurt.
Ai putea scrie despre slujba ta.
Dacă aş scrie un blog despre slujba mea şi cineva de la muncă vreodată l-ar citi...
- Adică, bună. - Asta e bună.
E chiar foarte bună.
Pe deasupra, întreaga idee despre a scrie un blog e să scap de ce fac toată ziua.
La fel cum gătitul e un mod de scăpare de ce fac toată ziua.
Atunci scrie un blog despre gătit.
Nu sunt un bucătar adevărat, ca şi Julia Child sau Mario Batali.
Julia Child n-a fost întotdeauna Julia Child.
Dacă chiar vreau să învăţ să gătesc,
aş putea să gătesc în modul meu din cartea de bucate a Juliei Child.
Aş putea scrie pe blog despre asta.
Am o copie, i-am furat-o mamei ultima oară când am fost în Texas.
Când aveam opt ani, şeful tatălui meu a venit la cină şi era important,
"şi mama a gătit vită de Burgundia.
Dar n-a fost doar vită de Burgundia, era vită de Burgundia după reţeta Juliei.
Şi a fost ca şi cum ar fi fost acolo, ca şi cum Julia era în cameră,
de partea noastră, ca şi o zână măreaţă şi bună.
Şi totul urma să fie bine.
O să încerc să întorc asta acum,
care este un lucru destul de îndrăzneţ.
A schimbat totul.
Înaintea ei, a fost mâncarea congelată, conserve şi bezele.
Nu te lua de bezele.
Când întorci ceva,
trebuie doar să ai curajul convingerilor tale.
În special dacă e un material slab ca...
Asta n-a mers prea bine.
Dar, vedeţi, când am întors-o.
- Nu aveam curajul de care era nevoie... - E aşa de adorabilă.
...în felul care trebuia.
Dat întotdeauna poţi să pui înapoi.
Şi eşti singură în bucătărie. Cine să te vadă?
Perle, femeia poartă perle în bucătărie.
Şi trebuie doar să exersezi, ca şi la pian.
Sunt Julia Child.
Poftă bună.
- Poftă bună. - Poftă bună.
Poftă bună.
Julia Child e co-autorul cărţii "Stăpâneşte arta franţuzească de gătit".
Poftă bună.
"Pentru rândaşii bucătarii americani". Asta sunt eu.
Bine, am o problemă. N-am mâncat niciodată un ou.
Şi eu am exces acidic în stomac. Ne descurcăm noi.
Deci să gătesc inspirându-mă din cartea de bucate a Juliei Child
şi să scriu un blog despre asta.
- Probabil am nevoie de un termen limită. - De ce?
Pentru că altfel e ca şi cum fac orice altceva.
Hai să recunoaştem, niciodată n-am reuşit să termin ceva.
- Hei. - Păi, e adevărat.
Ştii ce cred eu că e?
- SAD. - Suferi de SAD?
Da, de asta sunt aşa de groaznică la munca casnică.
Deci asta era?
Spun doar ca un termen limită ar fi de ajutor.
Deci un termen limită. "Iubesc termenele limită".
Ador sunetul care-l fac, parcă ar şuiera trecutul. "
- "Ghidul autostopistului galactic". - Vorbesc serios.
- Bine, un an, sau aşa ceva. - Un an?
Cartea asta are cam un kilogram.
Am un program încărcat, câteodată nu ajung acasă înainte de 8:00 sau 9:00 şi...
E o nebunie.
- E nebunesc. - Da.
- Bine, vrei să faci blog-ul Z? - Da.
Blocul Z să fie.
Nu e nimeni aici
doar noi, rândaşii bucătari americani.
"Rândaşii bucătari americani. "
- Ce părere ai? - Îmi place.
"Începe să scrii. "
"Proiectul Julie/Julia".
Cartea, "Stăpâneşte arta franţuzească de gătit".
Prima ediţie, în 1961 de Simone Beck, Louisette Bertholle,
şi desigur, Julia Child, femeie care a învăţat America să gătească şi să mănânce.
Au trecut 40 de ani şi nimeni n-o poate ajunge.
Provocarea, 365 de zile, 524 de reţete.
Candidatul, Julie Powell.
Angajatul guvernului peste zi, renegatul mâncării noaptea.
Îşi riscă mariajul, slujba, şi buna dispoziţie a pisicii,
s-a înscris pentru o detaşare detracată.
Cât de departe va merge, nimeni nu ştie.
Dragă Charlie, în sfârşit ne-am stabilit, şi Juliei îi place aici.
Vrea să rămână definitiv.
Ştii cum ursuzenia poate fi, dragă frate.
Lumea de aici e aşa agreabilă.
Dar Julia scoate la iveală ce e mai bun dintr-un dihor.
E încântător.
Ea crede că sunt cei mai minunaţi oameni din lume.
Simt că sunt franţuzoaică.
Doar trebuie să fiu.
Păi, ai putea fi.
Despre a rămâne aici definitiv, trebuie s-o spun, nu m-aş supăra nici eu.
Sunt aşa de fericit că aţi venit.
E o expoziţie minunată.
- Mulţumesc că aţi venit. - Mi-a plăcut.
- Paul, felicitări, frumoasă expoziţie. - Mulţumesc mult, Jack.
Jack Donovan, ea e soţia mea, Julia.
- A fost o prezentare extraordinară, Paul. - Mulţumesc.
Sunt aşa mândră de tine.
Francezii mănâncă mâncare franţuzească.
- În fiecare zi! Nu mă pot obişnui. - Ei pot.
Ştii că te iubesc atât de mult, încât te voi lăsa să iei prima înghiţitură.
- E aşa de bună - Înainte ca eu... este, nu?
Ce crezi că ar trebui să fac?
În legătură cu ce?
Nu vreau să mă întorc într-o slujbă de-a guvernului.
Ştii, eu... N-ar trebui să găsesc ceva de făcut?
Nevestele nu fac nimic aici.
- Asta nu sunt eu, chiar nu sunt. - Ştiu.
Am văzut un anunţ pe avizierul de la ambasadă
pentru lecţii de fabricare de pălării.
Îţi plac pălăriile.
Da, îmi plac.
Îmi plac.
Care este lucrul care chiar îţi place să-l faci?
Să mănânc.
- E ceea ce-mi place să fac. - Ştiu.
- Eşti aşa bună la asta, uită-te la tine! - Sunt bună la asta!
- Acum, ce bine-ţi stă. - Mă umflu în faţa ta.
Mă gândeam să iau lecţii de bridge.
- Îţi place bridge-ul. - Da, îmi place ideea de bridge.
Patru puncte pentru un as, trei puncte pentru un rege,
două puncte pentru o damă, un punct pentru un valet.
Şi ţineţi-vă cărţile la piept.
Aveţi ceva cărţi de bucate franţuzeşti în limba engleză?
- Mi-e teamă că nu. - Doamne.
Vânzătoarea, ea...
Nu avea idee... pentru că, nu este nicio carte de bucate franţuzească în engleză.
Şi tot ce am e asta, "Bucuria gătitului", de Irma Rombauer.
Care e o carte de bucate excelentă, dar nu e franţuzească.
Şi mi-am rugat prietena, Avis de Voto
să caute în Statele Unite să vadă dacă poate găsi...
Bine, bine.
Doamne, credeam că-ţi vorbesc în franceză.
Doamne!
Ce avem aici?
- E o copie a... - Sunt memoriile mele.
Uite.
E fantastică, dar e în franceză!
- Vei ajunge acolo. - Mulţumesc, dragule.
Ştiu, învăţ, încerc, chiar...
La mulţi ani mie.
La mulţi ani.
- Ce poate însemna asta? - Care?
- "Se spală pulpele". - Nu, "scălda", scălda pulpele.
- Uite, dar apoi... - Unde?
"În unt". Ştiu asta, dar ce e...
"Scaldă pulpele în unt şi apoi umple... "
Ce e cuvântul ăla?
- Găină! - Da, găină.
"până la refuz".
- Nu spune asta. - Ba da.
O să-ţi arăt mai târziu în dicţionar. O să fac întreaga reţetă cu tine.
- De ce nu mă duc la şcoala de gătit? - De ce nu mergi?
- Vorbesc serios. - Şi eu.
Doamne.
Ce era dacă nu te îndrăgosteai de mine?
Dar m-am îndrăgostit.
Doamne.
Ieri a fost marţi, 13 august 2002.
Ziua întâi, mai sunt 364.
Am gătit anghinare cu sos hollandaise
care e unt topic bătut rapid cu gălbenuş de ou
până a murit şi s-a dus în ceruri.
Şi lasă-mă să spun asta. Există ceva mai bun decât untul?
Gândeşte-te. De fiecare dată când guşti ceva
ce e mai delicios decât îţi poţi imagina, şi spui "ce e asta"?
Răspunsul va fi "unt".
E incredibil.
A fost clătinat cu supunere, de asta.
Ziua în care un meteorit se îndreaptă spre Pământ şi mai avem 30 de zile de trăit,
o voi petrece mâncând unt.
Şi cuvântul finalul despre subiect.
Nu poţi avea niciodată prea mult unt.
24 august, ziua 11.
Asta înseamnă când spui "Nu îngrămădi ciupercile"? Asta e o îngrămădire?
Încă 353 de zile, o zi oribilă la muncă.
O bătrânică care arată că n-ar putea face rău niciunei muşte
m-a numit "creion care-mpinge prostii capitaliste".
Dar apoi am venit acasă şi am gătit pui cu cremă, ciuperci şi vin,
şi a fost o fericire.
Uitaţi o veste mare.
Am gătit ciupercile într-un mod greşit toată viaţa mea.
Nu îngrămădi ciupercile, altminteri nu se rumenesc.
Asculţi, oricine ai fi?
O să-ţi placă asta.
Ziua 22.
Asta e bună cu gem de smochine.
Aseară m-am lăsat dusă de val la magazin şi am cheltuit jumătate de salariu.
Şi primul lucru care l-am realizat când am ajuns la metrou
cu alimentele, o pungă de resturi pentru pisică,
o sticlă de ulei de măsline fără de care nu pot trăi, şi ghiveci imens de rămuriş,
a fost că rămuriş n-a fost o idee bună.
Scuze.
Erau oameni grăbiţi în faţă, dreapta şi stânga mea şi eu transpiram ca un porc.
Nu e surprinzător, de când sunt prea ocupată să gătesc decât să fac exerciţii.
Şi apoi am ajuns acasă unde am primit un mare vot de încredere din partea mamei.
Reaminteşte-mi de ce faci asta...
- Pentru blog. - Sau oricum s-o numi.
E un tratament, mamă, ca şi cum ai face exerciţii.
Ei bine, doar se adăugă presiune. - Ce presiune?
Ai o slujbă, ai un soţ,
şi acum te vei îmbolnăvi de la blogăreală.
- E ca şi cum ai fi la Alcoolicii Anonimi. - Ce vrei să spui?
Îţi dă să faci ceva în fiecare zi, câte-un lucru pe zi.
Cum de ştii tu acest jargon?
Dragă, eşti o alcoolică?
Spun că e bine pentru mine să am obiective pe termen scurt.
Asta e o prostie, e clar o prostie.
Cine citeşte acest blog?
Oamenii. Oamenii citesc, sunt sigură.
E ceva ce te-ai hotărât să faci,
şi te poţi hotărî să nu faci şi nicio persoană nu se va supăra.
Nu, nu înţelegi? Abia am început.
Nu mă pot opri, trebuie să termin. E tot ce am.
Alo.
Porcărie de telefon.
Hei, nu e tot ce ai.
Ştiu, nu asta vroiam să spun.
Ieri, am fiert un ou.
Mi s-a părut lucrul perfect să-l fac
pentru a doua zi înregistrată cea mai groaznică de la muncă.
Explică-mi cu de n-ai mâncat un ou toată viaţa ta.
Am mâncat ouă în, prăjituri,
Nu am mâncat niciodată un ou adevărat. Am fost un copil încăpăţânat.
Fierbe.
Aveam noţiunea asta, nu ştiu de ce, că a fierbe un ou e simplu.
Dar m-am înşelat cu desăvârşire.
"Imediat şi uşor împinge albuşul peste gălbenuş cu lingura de lemn
pentru două-trei secunde". Imediat.
Dezgustător.
Poate că ouăle sunt proaspete, Julia spune că ouăle trebuie să fie proaspete.
Sunt proaspete.
Bine, nu trebuie să-mi spargi capul, doar o citam pe Julia.
A fost nevoie să ne strângem trei în bucătărie lângă o oală cu apă fiartă,
dar, într-un final, i-am dat de capăt.
- Bună. - Bine ai venit.
Cât de drăguţ poate fi?
Şi am mâncat prima dată ou în viaţa mea.
Credeam că ouăle sunt unsuroase şi lipicioase, dar au gust de
sos de caşcaval.
Julia Child, eşti aşa de bună.
- Noroc. - Noroc.
Şi, pot să spun, un vin excelent?
- Crezi că Julie ştie de tine? - Îmi doresc asta.
Am această fantezie, că vine la cină şi îi arăt noua mea răzătoare de lămâi.
Am deveni foarte apropiate.
Adevărul e că, nimeni nu mă ştie.
Simt doar că trimit lucruri în acest imens spaţiu.
Ce-mi aminteşte de blog-ul Annabellei, l-ai citit în ultima vreme?
Da.
- E cam amuzant. - Este?
Se întâlneşte cu un tip bogat care are avion, se numeşte Lester.
Şi o fac în aer. Oamenii adoră asta, e o chestie imensă.
Ce crezi că înseamnă că nu-ţi plac prietenii tăi?
- E complet normal. - Bărbaţii îşi plac prietenii.
Nu vorbim despre bărbaţi. Cine vorbeşte despre bărbaţi?
Au trecut cinci săptămâni, încă 47, şi mă simt fantastic.
Câteodată, nu pot ajuta, dar mă întreb e cineva acolo care mă citeşte?
Dar sunt sigură că e cineva, nu? Careva?
Cineva?
Ernestine, am un comentariu.
Mama mea, nu se pune.
Azi vom începe să învăţăm cum se fierb ouăle.
Întâi, trebuie să fim siguri că ouăle sunt proaspete.
Speram pentru...
Ei bine, ceva puţin mai avansat, doamnă Brassart.
Dar d-ta nu eşti o bucătăreasă avansată.
Dar ştiu cum să fierb un ou.
Ştii cum să dezosezi o raţă?
Nu, dar exact asta e genul de lucru
de care sunt foarte interesată să-l învăţ.
Mai este o clasă, dar nu-ţi va plăcea.
E pentru profesionişti, ceea ce tu nu vei fi, sunt sigură.
Toţi sunt bărbaţi, toţi sunt avansaţi.
Şi e foarte scump.
Nu pot să-mi imaginez, d-ta ai dori să plăteşti şcolarizarea.
Cât costă?
Ceapă e gata, dar...
Înainte de toate, trebuie să ţineţi cuţitul aşa.
Încheietura mâinii să fie moale, degetul mare aici.
Mâna şi cuţitul sunt una şi aceeaşi.
Şi mâna, cealaltă mână, trebuie să o protejaţi.
Aici trebuie să tăiaţi doar ceapa, da?
- Nu sunt eu aia. - Da.
Şi apoi, vă puneţi degetul mare aici şi celelalte degete aici.
Jule?
Eşti puţin mai mult decât competitivă, nu crezi?
Ar fi trebuit să vezi cum se uitau acei bărbaţi la mine.
Ca şi cum aş fi o casnică frivolă, care caută o modalitate de a-şi umple timpul.
Păi...
- Unde mergi? - Nu aici.
- Ţi-e foame? - Nu?
Bine.
Uitaţi!
Foarte bine, d-nă Child.
Dragă Avis, sunt în cea de-a treia săptămână la "Le Cordon Bleu",
şi sunt în extaz total.
În fiecare dimineaţă alarma sună la 6:30, şi sar din pat.
M-am trezit!
La 7:30 sunt la oră, în şort, curăţând cartofi.
Apoi gătim ciorbă şi dezosăm peşte.
Învelim porumbei, facem aluatul cu atât de mult unt,
încât aproape ţi se opreşte inima când te uiţi la el.
Profesorul se mişcă atât de rapid încât câteodată îl pierd.
Dar sunt înaintea tuturor din clasă, tuturor bărbaţilor,
şi toţi sunt foarte neprietenoşi, până au descoperit că sunt îndrăzneaţă.
Câteodată mi-am dat seama în acelaşi timp în care şi-au dat şi ei.
Orele de dimineaţă se termină la 12:30, atunci merg acasă să-i fac prânzul lui Paul.
Apoi Paul trage un pui de somn.
După-masă, el merge înapoi la ambasadă şi eu mă întorc la şcoală.
Trebuie să aveţi un mojar cu pistil.
Apropo, tatăl meu e îngrozit că fac şcolarizare în gătit.
Mi-a oferit nişte bani în plus să angajez un bucătar.
Înainte! Distrează-te! Bucură-te! Asta e ceea ce contează.
Probabil că sunt singurul american în Paris
care crede că a cumpăra mâncare e la fel de nostim că a cumpăra o rochie.
Sigur, aşa ai crede şi tu, ai locuit într-o ţară
unde nimic nu se potriveşte mărimii mele.
În treacăt fie vorba, ştiai că dacă nu usuci carnea,
nu se va rumeni bine?
Irma Rombauer nu spune un cuvânt despre asta în "Bucuria gătitului".
Avis, sunt în Rai aici.
Am căutat o carieră toată viaţa...
- O zi a Îndrăgostiţilor fericită. - Si am găsit-o.
Ne-am întâlnit în Ceylon când eram în Oficiul Serviciilor Strategice.
Dar nu m-a observat la început.
Ei bine, nu e adevărat. Te-am observat. Ţi-am observat picioarele imediat.
Erai aşa un afemeiat.
- Toate femeile mureau după el. - Poţi să-l condamni?
Oricum, am fost trimişi în China.
Absolut delicios, dacă mi-aş spune mie.
Julia.
Când termini şcoala, tu vei preda la Cordon Bleu.
Nu, nu prea cred.
Directoarea mă urăşte cu desăvârşire.
Haide, nimeni nu te-ar putea urî.
Asta e adevărat, dar ea mă urăşte.
Aţi fost spioni?
Nu. Da. Nu.
Ce viclean, nu?
Aţi fost în Oficiul Serviciilor Strategice şi nu aţi fost spioni?
Eu am fost doar o secretară.
Dar Paul? Paul a proiectat toate camerele de război pentru gen. Mountbatten.
Păi, doar hărţi, prezentări şi chestii. N-a fost...
A făcut! Neasistat a câştigat războiul pentru noi.
Trebuia. Cineva trebuia. Adică, n-a durat, sau nu?
Aşa, eram în China, doar prietenii, luam cina,
şi s-a dovedit a fi Julia.
S-a dovedit a fi Julia mereu.
Julia, tu eşti untul pentru pâinea mea şi respiraţia vieţii mele.
Te iubesc, scumpă fată.
O zi a Îndrăgostiţilor fericită.
Dragă Charlie,
Julia în faţa aragazului are aceeaşi fascinaţie pentru mine
ca şi cum aş privi un baterist la simfonie.
Uşa cuptorului se deschide şi se închide aşa de rapid,
încât cu greu observi iuţeala cu care mişcă lingura şi o afundă într-o oală,
şi apoi o duce la gură pentru a gusta
ca perfectă dubla bătaie pe tobe.
Apoi cu degetele dezvelite
scoate nişte caneloni din oală cu apă fiartă,
şi strigă,
"Al' naibii lucruri, ard ca dracu'."
- A spus ce? - Ştiu.
- Julia Child a spus, "ard ca... " - Ştiu, şocată.
E dintr-o scrisoare care Paul Child i-a scris-o fratelui său, Charlie în 1949,
când Julia tocmai începuse orele la "Le Cordon Bleu. "
Deci Julia şi Paul, mult, mult.
- Ştiu, merge doar să-ţi arăt. - Ce?
Nu poţi spune despre viaţa sexuală a cuiva doar uitându-te la ea.
Erau foarte îndrăgostiţi.
Sos picant de la un cititor.
Şi azi am avut 12 comentarii de la cititorii, şi nu-l cunosc pe niciunul.
Mulţumesc tuturor cititorilor fideli pentru această pradă.
Am făcut 65 de reţete în 47 de zile.
Mă încadrez cu 103 reţete în puţin peste două luni.
Arată ca o brioşă.
Homarul crocant urmează,
şi eu sunt pe cale să ucid şi dezmembrez un crustaceu.
Cum voi reuşi asta?
Aseară, maşina de somn, cea care o avem lângă pat
pentru a înăbuşi zgomotul camioanelor care trec pe lângă apartamentul nostru,
vorbea cu mine, şi spunea,
"Ucigaşo de homari.
Ucigaşo de homari, ucigaşo de homari. "
Unul din cititori a spus că dacă pui homarii în congelator,
îi cam amorţeşte.
Apoi am primit alt comentariu care spunea, "Capul sus, omoară nenorocitul de homar. "
"Doar ia un cuţit şi fă-o. "
E viu!
Eric.
Doamne.
O notă despre cum să te ocupi de homarii vii.
"Dacă ai de gând să pui pe aburi homarul", da,
"înfige vârful cuţitului în cap, între ochi".
Julia, faci să sune foarte simplu.
Ucigaşo de homari.
Eric.
Ieşi de aici.
N-am nevoie de tine, eşti total nefolositor.
Doar îi voi arunca în apă
şi îi pun capacul şi asta e tot.
Bine.
Bună.
Pa.
Îmi pare rău.
Eşti bine?
Bine.
Bine, în regulă.
În regulă, copii.
Este un nou şerif în oraş.
Ucigaşul de homari.
E sub control.
Eşti un sfânt.
Mulţumesc, mulţumesc.
- Mulţumesc. - Cu plăcere.
- Nu pot. - Poţi.
- Nu, nu pot, am multe de făcut. - Poţi.
- Eric, nu pot. - Sunt bine.
- Eric. - Doar mai dă-mi unul, încă unul.
- Doar încă unul. - Bine, am multe de făcut. Ieşi!
Afară!
- Îţi mulţumesc atât de mult. - Hei, omule, ce mai faci?
La mulţi ani.
Da, terifiant, mă bucur să vă văd.
- Prăjitură. - Prăjitură, cumnăţele.
Te iubesc atât de mult.
Bună, bună.
Poftă bună.
La mulţi ani, Julie.
- La mulţi ani. - Mersi, drăguţo.
Vă mulţumesc tuturor că aţi venit.
Uita-ţi o chestie incredibilă, Julia era virgină când l-a întâlnit pe Paul.
Serios?
Avea parcă 40 de ani.
- Vorbeşti serios? - Cum de ştie cineva aşa ceva?
Sunt toate scrisorile alea pe care Julia i le-a scris prietenei sale, Avis De Voto.
Şi Paul i-a scris fratelui său, şi nimeni n-a aruncat nimic, din câte ştiu eu.
Când s-au căsătorit, ea abia putea fierbe un ou.
Nu e minunat?
Serios?
- Castraveţii înăbuşiţi sunt o revelaţie. - Da, sunt buni.
Sunt obsedată de ea, total obsedată.
E total obsedată.
E bine că eşti pentru că masa e uimitoare.
Serios, e aşa de bună.
Savuraţi-o, pentru că asta e tot ce este. Adică, homar, ţap gătit.
De ce nu pui Paypall pe site?
Oamenii ar trimite bani dacă le-a plăcut.
Da. Absolut.
Ai fani, cititorii te iubesc.
Am? Am fani?
Da, ai.
- Nu pot să le cer bani. - De ce nu?
Cred c-ar trebui să faci chestia cu Paypall. În felul ăsta am avea mai mulţi homari.
- Mai tare, pe toate! - Treizeci, treizeci.
La mulţi ani, iubito.
Mulţumesc.
Exact ca al Juliei.
Doar că ale ei sunt adevărate.
Sunt frumoase.
Să te ajut să le pui.
Să facem o încercare aici.
Cum este?
Da.
Am 30 de ani.
Credeam că va fi groaznic,
dar datorită vouă, şi datorită Juliei,
simt ca o să trec peste.
Prăjitură.
Mai multă prăjitură, cum ţi se pare aia?
Hei, tu.
Mă duc în pat.
Ernie, 53 de comentarii pe blog-ul meu de homari.
Taci.
- Julie Powell. - Aceste persoane îi vorbesc
dacă am o problemă?
Da, domnule, care este problema dvs?
Prea multă mâncare, prea puţin sex.
Eric, nu e amuzant.
Credeam că e drăguţ.
Bine a fost.
- Hei, ghiceşte. - Ce?
Blog-ul tău e al treilea că popularitate pe salon. com
- Sunt? - Da, eşti?
Sunt.
Deci mi-am dat seama, pentru oricare scrie,
sunt sute de alţi oameni care nu scriu. Nu crezi?
E ca şi cum e un grup întreg de oameni care sunt cumva conectaţi cu mine.
Într-un fel au nevoie de mine.
Ca şi cum dacă n-aş scrie, s-ar supăra.
O iau probabil că pe-o otravă, încercând să se omoare.
Julia.
Încă mai faci pălării?
Nu, am renunţat.
Dar sunt gata să promovez de la Cordon Bleu.
Nu pot da de afurisita de femeie care conduce şcoala asta să programez examenul.
Doamna Brassart? De această femeie vorbeşti?
E o căţea.
Da, e, ai dreptate.
Cred că e aproape singura persoană din lume pe care sincer n-o pot suporta.
Pentru mine nu e singura persoană pe care n-o pot suporta.
Mai cunoşti pe cineva?
Ar trebui. Julia Child, Simone Beck.
- Simca. - Simca, sunt încântată.
Şi ea e prietena mea, Louisette Bertholle.
Nu pot să cred că n-ai întâlnit-o.
Simca şi Louisette scriu o carte de gătit.
- Pentru americani. - Serios?
De ce trebuie să iei un examen stupid?
Să pot obţine o diplomă. Să pot preda.
Nu ai nevoie de o diplomă să predai.
Probabil ai dreptate.
- Avis spune acelaşi lucru. - Cine e Avis?
Prietena mea, Avis De Voto, care locuieşte în Cambridge, Massachusettes.
E foarte inteligentă.
Dar n-o pot ajuta. Vreau o diplomă.
Îmi place să respect regulile.
Nu ştiu ce să fac.
De ce nu-i scrii oribilei doamne Brassart
şi să o ameninţi?
Să o ameninţ? Cu ce?
Cu Statele Unite Ale Americii.
Da!
Spune-i că ambasadorul american doreşte personal
că tu să iei examinarea.
Nu.
N-aş putea face asta. Chiar nu!
Ambasadorul american, abia-l cunosc pe acest om.
Sigur că poţi.
Dragă d-nă Brassart,
toată lumea din ambasada americană,
inclusiv prietenul meu scump, ambasadorul,
vor fi foarte surprinşi dacă nu mi se permite să dau examinarea.
Vei scrie reţete
pentru ouă fierte. Cotlete de vită în surpriză,
şi budincă cu caramel.
Cotlete de vită în surpriză.
Nu am nicio idee ce e vita în surpriză, niciuna.
Să găteşti în clasă, e un cotlet de viţel cu ciuperci într-o pungă.
O pungă de hârtie, asta e surpriză.
Deschizi punga, surpriză!
Viţel şi ciuperci, e vorba că n-am picat un test în toată viaţa mea.
- Sunt o studentă de nota 10. - Poţi să ceri să-l dai din nou.
- Pot? - Desigur.
Între timp, poţi să ne predai nouă acasă.
Doamne.
E adevărat că plănuieşti să predai?
Da, vom învăţa americanii din Paris cum să gătească.
D-nă Child, trebuie să-ţi spun, nu ai talent adevărat pentru gătit.
Dar americanii nu vor ştii niciodată diferenţa.
Noi suntem, îmi pare rău s-o spun, răcituri picante.
Răciturile sunt un fel de vită cu aromă de jeleu afânat.
Nu sună delicios?
Nu-mi pot imagina de ce nimeni nu le mai face.
Începi cu pulpa vitei,
pe care o am în posesie mulţumită soţului meu scump,
şi o fierbi până bucătăria miroase că o tăbăcărie.
Şi atunci se unge în frigider şi o întorci spre o farfurie.
Care, după spusele Juliei Child, ar trebui să fie uşor.
Tot ce pot spune despre asta, fără a vrea să ofensez, Julia, e că
căţeaua a minţit.
Rahat.
- Rahat! - Câte răcituri mai sunt acolo?
Şapte.
Nimeni nu va ştii că nu le faci.
Nu e ca şi cum ar fi poliţia răciturilor sau ceva de genul.
Ai putea minţii.
Nu pot, chiar nu pot.
Julia va ştii, e ca şi cum mă supraveghează, sunt sub influenţa ei.
Am devenit o persoană mai bună datorită ei.
Chiuveta! Uită-te la asta!
Nu-mi place aici! Ai pus ceva pe fundul chiuvetei?
Nu-ţi place aici?
Cum ar trebui să gătesc ceva în această bucătărie?
Nu e de mirare că mulajul s-a scufundat. Nu cred că avem vreo soluţie de drenat.
Nu, doar dacă cumperi.
Dacă fac toate astea ar trebui să cumpăr şi soluţie de drenat?
Chiar acum, nu prea eşti sub influenţa Juliei Child.
Şi dacă nu termin până la termen, Eric? Am pierdut un an întreg din viaţă.
Eram subţirică şi acum am început să mă îngraş.
- Să te îngraşi? - Mai presus de toate,
trebuie să dezosez o raţă întreagă.
- Când? - La un moment dat.
- Poţi să-ţi imaginezi o raţă dezosata? - Nu, nu pot.
Sigur că nu poţi.
Sunt sigură că vă amintiţi cu toţii, pentru că a fost în urmă cu câteva zile,
când mi s-au topit răciturile
şi am promis să mă transform în cineva mai bun.
Şi atunci înveleam puiul prăjit a la Normandia,
care e pui rotisat umplut cu ficat de pui şi cremă de caşcaval,
şi a căzut pe podea şi umplutura s-a împrăştiat şi peste tot a fost mâncare.
Povestea lungă spusă pe scurt, altă prăbuşire.
Asta e nebunie.
Mai rău decât ultima.
Nu pot nici înveli.
Şi am plâns ca un copil deranjat emoţional.
Sunt o dezordonată.
Răspund eu.
Alo?
Da, cine e?
Puteţi aştepta o secundă?
Nu sunt sigur că e aici, poate că a ieşit. Aşteptaţi.
E un reporter de la ziarul Christian Science Monitor.
Vrea să scrie despre tine.
Vrea?
Să-i spun să revină, nu?
Nu, răspund.
Alo?
Da?
Pe cine vreţi să aduceţi la cină?
Nu, desigur, ştiu cine e. Ştiu exact cine e.
Cine?
Ar fi minunat, ar fi extraordinar.
La revedere?
- Pe cine? - Ghiceşte cine vine la cină?
Doamne.
Pentru cele trei gurmande.
Una pentru toate şi toate pentru una.
Da!
În regulă, am avut o perioadă groaznică
încercând să convertesc aceste reţete din sistemul metric.
- Măsurătorile nu contează. - Dar contează!
Cu siguranţă că da.
Asta e unul din argumentele cele mai mari
pe care eu şi Louisette le-am avut când am lucrat la cartea noastră de bucate.
Care în sfârşit e publicată.
Trimisă la editor. Curând Simca şi eu vom fi faimoase.
Vom fi următoarele d-ne "Bucuria gătitului".
Poate. În regulă, să încercăm. Doar să...
Vă pot ajuta?
Da, e mai bine.
Deci, da. Sunt matinali. Americanii!
Dragă Dorothy, sora ta, Julia, e acum profesor bucătar.
Avem trei studente care plătesc doi dolari pe oră.
Abia ajunge să acoperim costurile mâncării, dar cui îi pasă?
Simca, Louisette şi eu suntem cele trei gurmande.
Deşi câteodată suntem cele două gurmande
pentru că Louisette are dureri de cap
şi programări la doctor în timpul orelor.
Am o mică durere de cap.
O să le cunoşti pe amândouă luna viitoare când ajungi aici,
dacă nu, desigur, Louisette are dureri de stomac.
Perfecţiunea. Şi chiar dacă nu este, nu-ţi cere scuze niciodată.
Fără scuze! Fără explicaţii.
Louisette ne-a abandonat, altă durere de stomac.
Şi în ziua de dinainte,
a părăsit ora înainte să terminăm de făcut crema de ciocolată bavareză.
Nu pot să cred că doar atunci dentistul o poate vedea.
Fii atent, nu vreau s-o scap pe Dorothy.
E imposibil s-o scapi pe sora ta.
N-o văd!
- Uite acolo e! - Dorothy!
Bună, Julia! Mi-a fost dor de tine!
Îmi pare bine să te...
- Paul! - Bună, drăguţo.
Am avut o aventură pe vapor!
- Nu m-am îmbolnăvit deloc! - Foarte bine! Cum îţi sunt picioarele?
Oamenii cădeau că muştele în jurul meu!
- Uite. - Doamne.
Uită-te cum arată.
Toată ziua mă gândesc la mâncare şi apoi noaptea visez despre ea.
E adevărat, e obsedată.
Dacă n-aş sta în bucătărie, n-aş vedea-o deloc.
Săptămâna trecută am visat că am gătit casulet pentru tati,
şi nu i-a plăcut, desigur.
El nu înţelege nimic din astea.
Aproape îmi pare rău pentru el.
Îşi dorea mult ca noi să stăm în Pasadena,
să ne căsătorim cu republicani şi să ne înmulţim ca iepurii.
- De ce n-am făcut asta? - Suntem prea înalte.
Să recunoaştem, e adevărat.
De la început nu te potriveşti. Literal.
- Atunci n-o mai faci. - Ştiu, aşa e.
Când vine tata să nu-l stârneşti cu politica.
Nu, altfel nu va mai mai plăti pentru masă.
- N-o s-o facă, nu? - Nu promit nimic.
- Îi place la nebunie senatorul McCarthy. - Ştiu.
Pasadena.
Să nu fie deochi.
Dort, ai încercat... Încearcă brânza Brie.
- Asta e brânza Brie? - Da, aia e.
Nu-i aşa că e cea mai gustoasă brânză?
- Da. - Da.
Răspunsul e da.
Am căpătat bucătarul restaurantului ăla să-mi dea reţetă pentru beurre blanc.
Ce-i ăla Beurre Blanc?
- Unt în oţet din vin alb. - Îmi place untul.
Le amesteci împreună,
iar acidul din oţet topeşte untul tare.
Şi de asta untul nu se topeşte ci devine aşa
cremos, uşor, poros,
E un gust superb şi subtil, un fel de...
Savuros.
Dar are o o savoare deosebită.
Savoare?
Da, ăsta-i termenul.
Păi asta e...
Cu aşa om m-am măritat.
În orice caz, se serveşte cu peşte
şi e superb de mâncat. Am să-ţi fac şi ţie.
- Ar fi minunat astă. - Da...
Dort, o să dăm o petrecere în cinstea ta.
Serios, ce emoţionant.
Apropos, e cineva pe care ţin să ţi-l prezint.
Sunt de părere că are...
Înalt. E foarte înalt.
- Poftim? - Înalt, e foarte înalt.
- Foarte, foarte înalt. - Şi eu sunt la fel.
- El e şi mai înalt deci e bine. - E mai înalt.
Păi, asta e bine.
Bine atunci.
Bine bine.
Dar, nu minunat.
Bună d-şoarelor, doriţi ceva?
Poftiţi, aperitivul e minunat.
Julia, aici erai.
Ce faci?
Acum, zi-mi şi mie, unde e sora ta?
- E chiar acolo. - Salut, John.
- Salut, Paul. - Uite acolo.
I-am povestit deja despre tine.
Totuşi nu vreau să mă bag peste ei.
Cu Ivan Cousins? Conversează şi ei.
Nu mi-o pot imagina luându-se cu Ivan.
Stimaţi invitaţi...
John, ce frumos e.
N-am mai fost niciodată la o nuntă ca asta.
Poftim, Julia.
- Ce nuntă frumoasă. - Mulţumesc, tataie.
Nu sunt deloc încântat deloc de mariajul ăsta.
Nici de al nostru nu erai prea încântat.
Adevărat.
Cum merg lucrurile la ambasadă, Paul?
Bine, mulţumesc de întrebare, Phila. Mulţumesc.
Nu chiar aşa de bine, ne-au mai luat din bani.
Se pare că senatorul McCarthy are relaţii mari.
Senatorul este un om care ştie ce vrea.
Mie-mi place omul care ştie ce vrea.
Ştii, mulţi oameni în Washington şi-au pierdut serviciul.
După ani grei de muncă în slujba statului.
Iar Paul a trebuit să facă lista cărţilor din librăria ambasadei.
Vrei să spui că guvernul francez e mai breaz?
- Pe lângă asta... - Dansăm, dragă?
Haide să dansăm.
Mă scuzaţi.
Ai spus că nu vorbeşti despre politică.
Aşa am zis, nu mă învăţ minte niciodată.
Unde e mlădiţa mea?
Aici, pregătind masa.
Şi la cină ce mâncăm, maioneză?
- E gustos. - E chiar gustos, nu-i aşa?
- Foarte gustos. Ţine, de la sora ta. - Îi trimit şi lui Avis.
Sunt foarte emoţionată.
- Cred că e o inovaţie culinară. - Are şi gust.
Dorothy e însărcinată.
Nu e minunat?
- Mă bucur aşa de mult. - Te înţeleg.
Dacă încălzeşti vasul înainte să pui albuşul,
se schimbă totul.
Negreşit va ieşi maioneză. Negreşit.
Am scris-o aici.
- Nu sunteţi de acord? - De maioneză? Nu chiar.
Sunt sigură că ai dreptate în tot ce-ai zis.
Garanţie ştiinţifică. Asta e mottoul meu.
Avem o mică dificultate.
- Editorul nostru... - Al cărţii de bucate.
Spune că cartea noastră nu e în limba engleză.
Dar cartea voastră de bucate e în engleză.
Au refuzat-o.
Dar ne-au sugerat, dacă mai continuăm cu ea,
să ne luăm un colaborator, care poate prelua
ce avem şi să o schimbăm pentru bucătarii americani.
Ai face-o tu, Iulia?
Dacă aş face-o?
Acum vom juca jocul: "Ghici cine vine la cină".
Miercurea asta voi fi gazda unui oaspete distins.
Indiciul numărul unu.
E pe cale să se micşoreze la ordinul miilor.
Nu e Amanda Hesser de la New York Times
nici Nigella Lawson sau Ina Garten.
Însă, iată şi indiciul numărul doi,
Voi găti friptura burgundeză,
care a şi fost şi prima mâncare pe care a gătit-o oaspetele nostru
după ce a citit prima dată cartea: Stăpânind Arta de a găti franţuzeşte.
Friptura burgundeză. Prima friptură a Juliei Child.
Din moment ce nimeni n-a ghicit cine e oaspetele, vă spun eu.
E Judith Jones, editorul cărţii de bucate
a Juliei pe vremea aia,
femeia care a realizat că face istorie dintr-o căpăţână de usturoi.
E bătrână şi probabil nu poate să mănânce la zece seara
de aceea sunt atentă şi am să fac friptură cu o zi înainte.
Şi pe când găteam friptura,
simţeam prezenta Juliei peste dimensiunea spaţio-temporală
la un nivel spiritual intens şi mistic.
Deşi, în majoritatea timpului vorbeam de una singură.
- Cât durează s-o găteşti? - Două ore jumătate.
Bine aţi venit!
Eu sunt Julia Child.
Astăzi vor pregăti o mâncare de zi de sărbătoare.
Şi vom începe astăzi cu jumătate de pui semidezosat.
Prima dată scoatem ficatul şi îl prăjim cu nişte usturoi.
Sau poate doriţi un leber să-l întindeţi pe biscuite,
un biscuite Ritz, un salatin.
Salatin.
Dacă aveţi vreun câine sau o pisică, le place ficatul.
Puneţi deoparte ficatul
- Pune-l deoparte. - Pune-l deoparte.
Acum aşezăm puiul pe burtă
şi tăiam dea lungul şirei spinării până la nasul papei.
La naiba!
Acum am făcut-o, mi-am ciopârţit degetul.
Mă bucur într-un fel că s-a întâmplat asta.
Ştiţi se mai întâmplă accidente în bucătărie din când în când.
Şi n-am discutat ce să facem.
Prima dată oprim sângerarea.
Cu şorţul facem presiune pe rană.
Şi acum ridicăm mâna deasupra capului.
Recomand coagulant natural aşa cs ficatul.
Încă un motiv pentru care n-aruncăm ficatul.
Ce mai curge. Aşa, un garou.
Ce tot te învârţi?
Am să mă culc puţin. Poftă mare!
Nu, nu!
Deci, e numai o mare culegere de reţete.
Nu se leagă una cu alta.
Trebuie să arunc toată astea şi să o iau de la capăt.
Asta trebuie să fie o carte de bucate
ce face reţele franceze accesibile bucătarilor americani.
Care sunt rândaşi.
E cuvânt ăsta?
Rândaşi.
Pare că da.
- Ce zici dacă am pleca din Paris? - De ce am pleca din Paris?
Atât am avut contract, patru ani.
Dar, mai avem timp.
Opt luni.
Şi cartea asta de bucate nu e ceva care se termină în opt luni.
Nu, dar în doi ani se poate.
Dacă mă mută în altă parte?
Unde să te mute?
Nu le pasă de mine.
Paul, sigur că le pasă.
Nu le pasă deloc.
Păi, dacă stăm în Paris,
putem să trimitem prin poştă paginile Louisettei şi Simcăi
şi ele să mi le trimită înapoi.
De asta s-a inventat poşta şi hârtia de carbon şi copiile,
că eu să pot pleca la Paris
şi oricând noi trei să lucrăm împreună.
Una sau două, de fapt, pentru că, ştim, Julia nu face mai nimic.
Dar vom fi undeva în Europa.
Nu crezi?
E foarte greu de spus acum cu climatul ăsta politic
Senatorului McCarthy nu-i plac oamenii ca noi.
Ca noi? De ce? Ce-am făcut noi?
N-am făcut nimic, tocmai de aia.
Chestia e că am fost în China, şi asta e deajuns.
Între timp, suntem încă aici.
- Da, suntem, ai dreptate. - Da.
Pentru carte.
Bucătăria franţuzească pentru toţi!
Sau Bucătăria Franţuzească de Casă. Îţi place asta? Care ţi-a plăcut?
Îmi plac amândouă.
Dragă Avis, anexat e o parte
a cărţii de bucate din capitolul de sosuri.
Evident, nu trebuie arătată nimănui
doar dacă eşti sigură că nu au, n-au avut,
şi nu vor avea de-a face cu branşa publicităţii.
Sunt oameni cărora le-ar plăcea nespus de mult
să fure reţeta sosului hollandaise.
Suntem în întârziere! Crezi că va mai fi acolo?
Louisette? Desigur că va fi acolo. E la casa ei.
Făceam o mică glumă.
- Despre ce e totuşi vorba? - Louisette nu mi-ar fi spus.
A spus că e o surpriză.
Poate că renunţă la proiect. Ar fi minunat.
- Julia. - Ei bine, ar fi.
Prietene, ea e Irma Rombauer.
D-nă Joy?
Mi-a luat un an să scriu prima ediţie a cărţii "Bucuria gătitului".
Doar un an? Incluzând testarea reţetelor?
Ei bine, nu prea am testat reţetele. Erau aşa de multe.
Şi apoi am găsit un editor, o mică tipografie în St. Louis.
Cu cât te-a plătit?
L-am plătit eu pe el, 3.000 de dolari.
- 3.000 de dolari? - O mică avere.
Dar am avut bani de la o mică asigurare de viaţă pentru că soţul meu...
- Nu? - S-a sinucis?
Şi m-am gândit, "ce altceva o să fac cu banii de pe asigurare?"
Şi apoi, cartea a început să se vândă
şi Bobbs-Merril au ales-o, şi acum aveam un editor adevărat.
Şi v-au dat ceva bani?
Evident că nu.
M-au păcălit, mi-au furat drepturile de autor,
şi acum există o ediţie nouă, şi ghiciţi ce?
- Ce? - Indexul e o calamitate totală.
Dacă cauţi City Chiken nu-l vei găsi la litera "C".
E la "Drumsticks, Mock".
Vroia doar să vorbească despre
cum editorul a păcălit-o
de mii de dolari pentru drepturile de autor.
M-a făcut să realizez...
Nu va fi simplu să public asta.
Asta e de la Avis, pentru tine.
Ei bine.
Ce mai spune acum?
Îi place capitolul cu sosuri.
Asta e minunat, dragă.
I l-a arătat cuiva, şi i-am specificat clar să nu facă asta.
I l-a arătat unui editor de la Houghton Milfin din Boston,
şi editorul l-a arătat şefului editorial şi...
Da? Ce?
Ei vor...
Vor să ne publice cartea.
Astea sunt veşti nemaipomenite!
Şi vor să ne dea un avans.
- 250 de dolari. - Nu.
Şi când cartea e gata, încă 500 de dolari!
Sunt aşa mândru de tine.
Editorul iubeşte cartea!
Ea chiar o iubeşte.
"Cu mirosul de tocăniţă arsă plutind în aer,
m-am trezit cu nişte crampe oribile la stomac.
Am picat bolnavă."
Şi s-a întors în pat pentru câteva ore.
Scrie-o, scrie-o în blog în caz că cineva de la birou citeşte.
Şi s-a întors în pat pentru câteva ore.
Pe la amiază, am fost cumva în stare să mă îndrept şi să stau ridicată.
Ce găteşti?
Am cumpărat ingredientele pentru vită burgundeză din nou.
Vita burgundeză.
M-am târât spre casă.
Şi am făcut altă vită burgundeză.
Şi pentru desert, cremă bavareză de zmeură.
Şi la sfârşitul zilei m-am simţit bine.
Găteam cina pentru o legendă,
chiar dacă nu auzisem de ea până acum câteva luni.
Poate o să-ţi ofere un contract pentru carte.
Dacă face asta?
Adică, ce ar înseamnă asta? Înseamnă că aş putea fi o scriitoare.
Câţi bani fac oamenii din cărţi?
Ceva ca şi un avans? N-am idee.
- 100.000 de dolari? - Nici măcar n-o spune.
Ştiu. E şi aici, câini şi pisici.
Păi, mersi.
Deci nu vine.
Era tipul de la The Christian Science Monitor.
Şi locuim în Long Island City şi ea e, mai bătrână.
E umilitor.
Priveşte partea bună, mai multă tocăniţă pentru noi.
Doar o dată, poţi să nu priveşti partea bună?
Da. Ei bine, nu e sfârşitul lumii.
M-am gândit, chiar am crezut. M-am gândit "contract pe carte".
Eu, Judith Jones, fericită până la adânci bătrâneţi.
Şi apoi am fi avut nişte bani
şi nu am mai locui deasupra unei pizzerii pentru restul vieţii.
Cum voi explica asta?
Cititorii mei vor fi supăraţi. Trăiau cu mine asta.
- Cititorii vor fi supăraţi. - Nu trebuia să spun nimănui.
Vor trăi.
Cumva,
cititorii tăi vor trăi.
- E dulce? - Nu mai e.
Mulţumesc că mi-ai spus asta.
Aproape m-ai lăsat s-o hrănesc pe Judith Jones cu vită burgundeză dulce.
E un coşmar, am spus tuturor că va veni.
Or să supravieţuiască.
Şi când acest an se termină şi abia aştept asta,
cititorii tăi se vor întoarce cumva la vieţile lor.
- Şi eu nu, asta vrei să spui? - Nu ştiu, n-am nicio idee.
Vreau să zic, ce-o să se întâmple când nu vei mai fi în centrul Universului?
E total nemaipomenit.
În sfârşit sunt total implicată în ceva.
Bine, poate că am fost puţin narcisistă.
Puţin? Pe o scară de la 1 la 10?
Bine, 9,3. Dar ce crezi că e un blog? Sunt eu, eu, în fiecare zi.
Credeam că va fi amuzant? Cât de prostesc e asta?
S-a dovedit a fi o mulţime a ce numeşti tu "prăbuşiri",
dar nu se simt ca nişte prăbuşiri.
Se simte ca şi cum aş locui persoana total auto-absorită
care scrie chestiile astea pentru o mulţime de străini.
Şi trebuia să fie o mare aventură, dar nu e.
E viaţa noastră, e mariajul nostru.
Şi aici, în camera asta, nu se simte ca o aventură, se simte ca un rahat.
- A fost ideea ta! - Ştiu, îmi pare rău.
La ce naiba m-am gândit? Şi-ţi mai spun ceva.
Nu sunt un sfânt.
- Ba da, eşti! - Nu, nu sunt.
Şi mă face să mă simt că naiba de fiecare dată când o spui.
Şi nu scrie pe blog despre asta.
- Despre ce? - Despre cearta asta.
Am plecat de aici.
- Eşti bine, Julia? - Da, sunt bine.
Sunt foarte bine.
Dragă Avis, am terminat de împachetat azi,
şi mâine părăsim îndrăgitul Paris pentru Marsilia.
Paul a fost desemnat la comisionar la Afacerile Culturale din sudul Franţei.
Trec printr-o perioadă în care pretind că sunt orice, doar devastată nu.
Mă duc să cumpăr ceva pâine.
Avantajul la Marsilia e că nu voi avea parte de distracţiile din Paris.
Aşa voi fi în stare să termin cartea.
Deşi nu la limită.
Măcar suntem tot în Franţa.
Dragă Avis, nu ştiu ce am făcut să merităm asta.
Dar aici suntem în Germania.
De fapt într-o suburbie a Bonn-ului, numită Plittersdorf de pe Rhine.
Care sună mult mai pitoresc decât e.
Apropo, nicio şansă să terminăm până la noul termen limită.
Vor mai fi cel puţin încă doi ani.
Între timp, Paul a fost chemat la Washington.
Nu avem idee de ce.
Te vor promova, în curând. Trebuie să o o facă.
Nu ştiu de ce trebuie să mă sune la Washington, să-mi spună asta.
Puteau doar să trimită o telegramă. Ar fi fost mult mai ieftin.
Atunci, te vor transfera.
Or să te întrebe dacă preferi fie Parisul, fie Parisul.
E posibil. Nu e probabil, dar e posibil.
Şi dacă ne mută înapoi în Paris,
pot să caut un apartament, când voi fi acolo, săptămâna viitoare.
Bună idee, nu?
Promit să te sun în momentul în care
vom fi transferate înapoi în Paris, bine?
Bine.
- Ştiu, dragă. Ştiu. - Cred că s-ar putea să se întâmple.
S-ar putea întâmpla, ştiu.
Stai chiar acolo. E perfect.
- Zâmbeşte, iubito. - Mişcă-ţi mâna.
- Bine. Grozav. - Depărtează-ţi picioarele, dragă.
E foarte simplu.
Îi vom spune că ar trebui să aibă o mai mică parte din plată,
pentru că e clar că nu poate să reziste 40 de hore pe săptămână,
timpul pe care eu şi tu îl petrecem cu asta.
- Mai degrabă 60. Sau 80. - Exact.
- Tu şi cu mine suntem "vaci nebune". - Este exact ceea ce suntem. Vaci nebune.
Dar nu pot să-i spun asta lui Louisette.
- O să trebuiască să o faci. - O să o fac. Trebuie să fim cu sânge rece.
O să o iubesc mult mai mult când lucrurile se vor aşeza.
Nu e vorba că nu ajuţi într-o oarecare măsură.
Dar ajut.
A fost ideea mea să adaug mazăre la reţetă de cocoş cu vin.
Ştim, a fost o idee grozavă,
dar cartea a devenit de căpătâi.
Dar suntem o echipă.
Suntem Cele Trei Gurmande. Unul pentru toţi.
Da, este absolut adevărat, Louisette. Da, e adevărat.
Şi tu ai fost foarte valoroasă pentru proiect.
Îţi mulţumesc.
Dar...
Divorţez.
- Poftim? - Jean-Luc mă părăseşte.
Îmi pare atât de rău. Louisette. Doar uita că am adus vorba.
Dar nu e corect ca Louisette să primească aceeaşi sumă de bani ca şi noi.
Simca, nu e momentul să discutăm asta. Divorţează.
Dar nu-şi face treaba.
Nu-ţi faci treaba, aşa că partea ta ar trebui să fie 10%.
Zece la sută?
Nu-ţi faci treaba.
Douăzeci şi cinci.
- Cincisprezece. - Douăzeci.
Optsprezece şi niciun ban în plus.
Şi unde ni sunt spuse numele, cred că ar trebui să zici:
"De Julia Child şi Simone Beck, cu Louisette Bertholle."
- "Cu"? - Şi cu caractere mai mici.
Nu, nu, nu, nu, Simca.
Numele noastre exact... Exact... Şi în ordine alfabetică. Alfabetică.
Dar nici măcar nu a fost ideea ei să pună mazăre la cocoşul cu vin.
- Nu. - Dar mă deranjează.
Eu?
Dragă Avis, am trecut prin propria noastră versiune a lui Kafka.
Paul a plecat la Washington, şi, în prostia mea,
am crezut că trebuie să fie din cauza guvernului Statelor Unite,
şi am realizat, în sfârşit, cât cât de valoros era.
Departe de asta. Era investigat.
A petrecut trei zile într-o cameră fără ferestre
cu un teanc de hârtii de un metru aşezat, îngrijorător, pe masă.
L-au întrebat despre prietenii noştri, despre cărţile noastre,
despre anii în China, despre patriotism.
L-au întrebat chiar şi dacă era homosexual.
- Sunteţi homosexual, D-le Child? - Nu.
Nu sunt homosexual.
Asta nu e o glumă.
Îmi dau seama de asta.
A venit acasă achitat, însă complet bulversat.
Julia, a fost un coşmar.
Ce o să fac?
Mă simt ca şi cum mi-aş fi irosit toată viaţa.
- Paul. - Mai am încă o scrisoare,
o să ies la pensie, şi apoi ce?
O să o scoatem la capăt.
Pur şi simplu nu ştiu pentru ce a fost totul.
Ştii?
Tu măcar ai cartea.
E şi cartea ta.
Este.
Fără tine, nu ar fi fost o carte.
Nu că Simca şi eu am termina-o vreodată
- Cândva, o să o termini. - Încep să mă întreb.
Ca să terminăm,
ghici cine vine la cină, diseară la 6:22?
Exact.
A început să plouă şi Judith Jones a anulat.
Am fost extrem de zdrobită.
Şi, cireaşa de pe tort,
m-am certat oribil cu soţul meu şi el m-a părăsit.
Carnea de vită în sos roşu a fost delicioasă, nu că aş fi mâncat-o.
Cât despre crema bavareză de zmeură, o duc la birou.
'Neaţa.
Julie, poţi să vii puţin?
Nu i-am zis, jur.
Julie?
- Te simţi mai bine? - Mult mai bine.
Deci ai ars tocana?
Asta nu e motivul pentru care nu am venit la serviciu. Nu am venit deoarece am avut...
Gastroenterocolită.
Ascultă, e o ţară liberă.
Dar dacă lucruşorul ăsta al tău apare pe Internet, nu vreau să apar şi eu în el. Da?
Şi dacă nu te simţi bine să vii la serviciu, anunţă-mă.
Cineva va dori slujba asta. Încercăm să facem ceva aici.
Îmi pare rău.
Oricine altcineva te-ar concedia.
Un Republican te-ar concedia.
Nu sunt detestabilă.
Sunt în stare de şoc. Nu pot să cred.
Eşti precum "The Ones." dacă tu şi Eric nu puteţi să o faceţi să meargă, cine poate?
Tot felul de oameni pot. Doar eu nu, pentru că sunt o scorpie.
Sunt, Sarah. Sunt o scorpie.
Ştiu. Ştiu că eşti.
Apropo, eu şi Garth ne-am despărţit.
Dumnezeule, nici măcar n-am întrebat.
Sunt o stradă cu o singură bandă, cum zice Eric.
E OK. Nu eram îndrăgostită de el.
Chiar crezi că sunt o scorpie?
- Ei bine, da. - Ştiu.
Dar cine nu e?
Julia.
M-am gândit la mine şi Julia.
Ea era secretar pentru o agenţie guvernamentală, exact ca mine.
Un tip cu adevărat simpatic s-a însurat cu ea.
Un tip cu adevărat simpatic s-a însurat cu mine.
Amândouă am fost pierdute
şi amândouă am fost salvate de mâncare, într-un fel sau altul.
Suprapuneri majore. Dar, hai să recunoaştem, eu nu sunt Julia Child.
Julia Child niciodată nu şi-a ieşit din ţâţâni doar pentru că ceva a dat în foc,
sau s-a prăbuşit în cuptor, dau doar nu a ieşit.
Şi nu s-a purtat niciodată oribil cu soţul ei, sunt sigură.
Şi niciodată nu s-a purta gen:, "Cine are timp pentru măritiş?"
Exact genul cum mă port eu câteodată, îmi pare rău să o spun.
Îmi doresc să îi semăn mai mult. Ea şi-a meritat soţul; eu nu.
Asta este adevărul.
Oricum, asta este adevărul până acum.
Iaurt la cină.
Salut, aici Eric Powell de la revista Archaeology. Lasă un mesaj.
Am urât să dorm fără tine noaptea trecută.
Unde eşti?
Mi-e dor de tine.
- Alo? - Iubito, e ceva în neregulă?
Nu.
De ce ai crede asta?
Aveţi tu şi Eric vreun fel de problemă?
Desigur că nu.
- E acolo şi nu poţi vorbi? - Nu e aici.
Tocmai ţi-am citit blog-ul, a fost ciudat şi necaracteristic de gânditor.
- Unde e el? - Plecat.
A plecat să ia pizza.
Nu mai găteşti?
Doar temporar. Iau doar o mică pauză de la gătit.
Ei bine, întoarce-te la el.
O să fie bine pentru tine să termini ceva, odată în viaţă.
- Julia nu a renunţat. - Cine zice că renunţ?
Doar ziceam să nu renunţi.
Hei.
Te-ai întors?
Te rog, întoarce-te.
Ce e la cină?
Avis spunea că va fi aici. Chiar dacă noi am întârziat.
Dacă ea nu e aici, putem lua un taxi.
Probabil au taxiuri în Boston.
O să fie aici. Purtând o jachetă de tartan.
Aşa o voi recunoaşte.
Ce vrei să spui, "să o recunoşti"? S-a schimbat?
Ei bine...
"Uită-te după femeia de vârstă mijlocie într-o jachetă de tartan."
- Deci... - Tu şi Avis v-aţi întâlnit vreodată?
Suntem doar prietene de corespondenţă.
Nu vă cunoaşteţi?
Ne cunoaştem. Scriem.
Dar cum aţi început să vă scrieţi reciproc?
E o poveste lungă.
Soţul lui Avis, Bernard De Voto, acum mort, a fost un scriitor excepţional, excepţional.
A scris un articol în Harper's Magazine despre cuţitele de oţel inoxidabil...
- Si despre cum le-a detestat. - Da.
Aşa că i-am scris o scrisoare de fan pentru că avea 100% dreptate,
iar Avis mi-a răspuns.
I-am răspuns. Mi-a răspuns.
Au fost opt ani, cred.
- Avis. - Julia.
- Prietena mea dragă. - Uită-te la tine.
Prietenă genială. Sănătate.
A fost o întreprindere impresionantă d-nă Child şi d-nă Beck.
Mulţumesc foarte, foarte mult.
Iar editorul tău e nebun după ea.
Sunt. Cred că este genială.
Nu e nimic asemănător pe piaţă.
- Problema nu este doar grosimea. - Are 700 de pagini.
- Da, ştim, e groasă. - Da, ştim, e groasă.
Aveţi 700 de pagini numai pentru sos şi reţetele cu pui.
Ne gândeam să o publicăm într-o serie de volume.
Volumul Unu, sosuri.
- Volumul Doi... - Pui.
Da.
Volumul Trei, peşte. Carne, legume, şi deserturi.
Asta ar fi unu, două, trei... Ar fi şase volume.
Ouă.
- Ouă. - Ouă. Şapte. Şapte volume.
Dar nu vrem să publicăm o enciclopedie.
Credeam că asta era pentru soţii.
Da, soţiile vor ceva rapid, cu o amestecare.
Ca asta.
Dar dacă poate vorbi pentru toată lumea,
dacă doriţi să o recapitulaţi, sunt sigur că toţi vom fi interesaţi.
Simca, îmi pare atât de rău.
Ai ales colaboratorul greşit.
Da, ar fi trebuit să lucrez cu femeia asta "Alaska Coaptă într-un Bol Floare."
Vom retrage cartea de la Houghton Mifflin şi vom găsi alt publicist.
Doar ce am început să luptăm. Julia, cartea ta e o capodoperă.
Ce e Marshmallow Umflată?
Şi păstrează avansul. Păstrează-i pe toţi cei 250 de dolari.
Nu le înapoia nici măcar un cent.
De ce ne-am decis să facem asta oricum? La ce ne gândeam?
Cine îşi poate aduce aminte?
Eu.
Vroiam să scriem o carte de bucate franţuzească
pentru femeile americane care nu au bucătari.
Aşa că, asta vom face. O vom face din nou, de la capăt.
Asta este. Va fi uşor.
Va fi. Capitolul despre deserturi este gata. Mulţumită lui Simca, e grozav.
Mulţumesc.
Doar că nu l-am scris la calculator încă.
Dar îmi va da ceva de făcut în Oslo.
Eric, vino să vezi cel mai frumos pui din lume.
Obraznic.
Doamne.
E atât de bine. Nu, vorbesc serios. Îmi place la nebunie!
Vreau să savurez momentul.
Momentul în care orice e posibil.
Momentul în care poţi doar să-ţi imaginezi că o să iubească tot ce ai făcut,
o să se vândă într-un milion de copii, şi o să schimbe lumea.
Da. Dar cred că cere o sticlă de vin bun.
- Nu crezi? - Ba da.
Ce e la cină?
Ce s-ar întâmpla dacă nu ar servi carne de porc?
Scrie despre mâncare. Normal că mănâncă porc. O să fii bine. O să fii bine.
Ai dreptate. Ştiu că ai dreptate. Sunt sigură că ai dreptate.
- A ajuns mai devreme? - A venit chiar la timp.
- O să termin, o să termin. - Mulţumesc, mulţumesc.
Eşti o fiinţă umană teribilă. Şi e foarte greu de locuit cu tine.
Cine e?
Amanda Hesser de la The New York Times.
Intră.
Ai aşa un simţ de Julia, când faci ceva de genul acesta,
ca şi profesor, ca şi voce.
Port conversaţii cu ea în timp ce gătesc.
Şi simt că e aici, cu mine, în bucătărie.
E ca prietenul tău imaginar.
Da.
Şi, desigur, ea e persoana pentru care scriu în fiecare zi.
Deşi, nu cred că ea le citeşte vreodată. Nu ştiu.
De abia aştept să o întâlnesc.
Mi-ar plăcea să-i fiu domnişoară de onoare la nunta ei, în 1946.
Îmi dau seama că ar trebui un episod inexplicabil de călătorie în timp,
dar acela e genul de lucru la care mă gândesc.
Plănuim o excursie la bucătăria lui Julia din Cambridge,
în muzeul Smithsonian, când toate astea se vor termina.
Dar, mai întâi, trebuie să termin. Am 15 zile şi 24 de reţete,
şi încă trebuie să dezosez o raţă.
Am citit undeva că e nepoliticos să zici "iam" în timp ce mănânci, dar "iam."
Lower Manhattan Development Corporation, aici Julie Powell. Vă rugăm aşteptaţi.
Lower Manhattan Development Corporation, aici Julie Powell. Puteţi aştepta?
- Da. - Grozav.
- Lower Manhattan Development... - Julie, sunt Sarah.
The New York Times. Nu pot să cred!
Ştiu, ştiu, ştiu, ştiu, ştiu. Pot să te sun eu mai târziu?
Trebuie să te sun mai târziu. Aşteaptă.
Alo, aici Julie Powell. Cu ce vă pot ajuta?
- Salut. - Hei.
Ghici ce? Mesaje pe robot?
65.
- 65? - 65.
Dacă aceasta este Julie Powell din New York Times-ul de azi-dimineaţă, aici Judy Clain.
Sunt editor la Little Brown şi voiam să te întreb
dacă eşti interesată să scrii o carte.
Mă poţi suna la 049-0067.
Salut, aici Sarah Chalfant. Sunt agent literar.
Nu ştiu dacă ai un agent,
dar mi-ar plăcea să vorbesc cu tine despre posibilitatea de a te reprezenta.
Sunt producător al Ştirilor de Dimineaţă de la CBS.
Eric, voi fi scriitoare!
Eşti o scriitoare.
Aici Ruth Spungen, Sunt editor la revista Food & Wine.
Te rog, sună-mă la 157-3245.
- Trebuie să fac o tartă cu pere. - Pe mai târziu.
Salut. Aici mama. Ai apărut în The New York Times!
Nu-ţi pot povesti, toată lumea sună.
Şi Dorrie, verişoara mătuşii Jessie din Abilene,
cea al cărei soţ a câştigat concursul de mâncat plăcintă
şi care este pasionat de cuvinte încrucişate,
are abonament la The New York Times. L-au văzut în Abilene.
Toată lumea e atât de încântată!
Aici Ken Dryer, Editor la Random House,
tocmai ţi-am citit blog-ul şi e grozav. Ne-ar plăcea să publicăm ceva.
Sunt editor la Bon Appétit.
Salut, sunt producător la Food Network. Ne-ar plăcea să te întâlnim.
- Să îţi vorbim. - Avem câteva idei.
Nu ştiu dacă te gândeşti să transformi asta...
- Într-o carte. - Sau un film.
- Un serial de televiziune. - Un talk-show.
- Sună-mă. - Sună-mă.
Sună-mă.
Mulţumesc, Doamne.
Bughie.
- Poftim. - Mulţumesc.
- Bună, aici Julie. - Şi Eric.
- Şi suntem ocupaţi cu gătitul - Si blog-ul.
Şi alte lucruri, aşa că lasă un mesaj.
- Îi faci mai buni. - Doar îi fac mai puternici.
Salut, aici Barry Ryan, presa de ştiri din Santa Barbara,
şi scriu un articol despre aniversarea de 90 de ani a Juliei Child
şi am întrebat-o despre blog-ul tău,
şi, sincer, ea era cam reticentă, aşa că m-am gândit că ai avea ceva de comentat.
Alo?
Da, este.
A spus ea asta?
Julia Child a spus asta?
Mi-a citit blog-ul?
Nu, chiar nu vreau să comentez.
Dar mulţumesc pentru apel.
Julia mă urăşte.
Jule?
Ne urăsc.
Cine?
Houghton Mifflin.
- Nu te urăsc. - Ba da. Clar că da.
Nu, au spus că volumul e bun.
Dar nu vor să-l publice.
Ei bine, cred că e prea scump. Cred că este "interzis d.p.d.v. economic".
Opt ani din vieţile noastre s-au dovedit a fi ceva ce am făcut,
ca să nu am nimic de făcut.
Bine.
Acum ce?
- Eşti profesoară. - Mda.
Poţi profesa.
Corect? Vom merge acasă...
Unde-i acasă?
Unde locuim?
- Acasă e oriunde suntem. - Mda.
Bine? Şi o vom scoate la capăt. Vom reuşi.
- Poţi să predai în bucătărie. - Adevărat.
Poţi să predai la televizor.
Televizor?
- Eu? - Da.
- Paul. - Nu, Julia.
Cred că ai fi excelentă la TV. Chiar cred asta.
- Paul! - Cred asta. Serios.
Nu...
Nu glumesc cu tine. Chiar nu.
Cineva o să-ţi publice cartea.
Cineva îţi va citi cartea şi îşi va da seama ce ai făcut.
Deoarece cartea ta e uluitoare.
Cartea ta e muncă de geniu.
Cartea ta o să schimbe lumea.
Mă auzi?
Eşti atât de dulce.
Eşti
cel mai dulce om.
Dă-i naibii.
Judith, poţi să te uiţi peste asta?
Spionul nostru literar, Avis De Voto,
e prietenă cu o femeie care a scris o carte de bucate franţuzească enormă.
Houghton Mifflin tocmai a refuzat.
"Reţete Franţuzeşti pentru Bucătari Americani" Ce titlu teribil.
Distrează-te, Judith.
- Poftim. Desigur. - Ce...
- Cine e? - Nu ştiu.
Livrare special pentru d-na Julia Child.
Chilly!
Poftim.
Dragă d-nă Child,
am citit superba dvs. carte de bucate,
am studiat-o, gătind din ea, estimând, şi aşa mai departe.
Şi noi am ajuns la concluzia că este o carte unică.
Şi că am fi foarte mândri să o publicăm.
Paul! Paul!
Ce? Ce, ce, ce, ce?
Knopf...
Knopf vrea să ne publice cartea.
Este "K-nopf" sau "Nopf"?
- Cui îi pasă? - Cui îi pasă?
Vor să ne ofere un avans de 1.500 de dolari.
Dumnezeule.
"Credem că volumul va face pentru gătitul franţuzesc în America
"ceea ce a făcut Bucuria Gătitului de Rombauer pentru gătitul obişnuit.
"Şi o vom vinde în acelaşi mod."
Julia!
Când ne vom întâlni, sperând că asta se va întâmpla foarte curând,
îmi doresc, în special, să vorbesc cu tine despre titlul cărţii.
Pentru că este de o importanţă vitală ca titlul să o deosebească
de restul cărţilor de bucate de pe piaţă.
- E acesta modul în care o faceţi de obicei? - Nu, absolut.
"Măiestria Gătitului Franţuzesc"
Ce crezi?
Ei bine, până la acest punct, nu am niciun fel de idee.
- Julia, asta nu e suficient. - Bine, atunci.
Îmi place la nebunie.
A zis "urăsc"? Julia Child a folosit cuvântul "ură"?
Nu.
Dar a zis că nu eram respectuoasă, sau serioasă, sau ceva de genul.
Cât mai serioasă poate fi o persoană?
Crezi că se gândeşte că o folosesc, în vreun fel?
Nu avea cum să-ţi citească blog-ul.
L-a citit?
El nu ştia dacă l-a citit.
Dar, în mod sigur, avea o părere despre el.
Crezi că e datorită faptului că folosesc că folosesc cuvântul cu "F" prea des?
Posibil. Cine ştie?
Uite, e ceva în neregulă cu ea dacă nu înţelege ce faci.
Nu e nimic în neregulă cu ea. Nimic.
Am petrecut un an cu ea. E perfectă.
Acea Julia Child din capul tău e perfectă,
Julia Child care nu înţelege ce faci nu este perfectă.
Cea din capul tău e cea care contează.
Nu o voi întâlni niciodată.
Dar deja o cunoşti.
- Mulţumesc. - Cu plăcere. Oricând.
- M-a salvat. - Te-ai salvat singură.
Mă înecam şi ea m-a scos afară din ocean.
Să nu te ia valul.
Julia Child a început să înveţe să gătească
pentru că îşi iubea soţul, şi iubea mâncarea,
şi nu ştia ce altceva să facă cu ea însăşi.
Şi, pe parcurs, a găsit bucurie.
Nu am înţeles asta mult timp, dar înţeleg acum.
Julia m-a învăţat asta.
Dar asta este ceea ce m-a învăţat Julia cu adevărat.
Aşa că iată-ne.
Încă o zi, şi încă o reţetă.
Ai crede că dezosarea unei raţe e o sarcină imposibilă.
- Cu întreaga procedură... - Nimic nu e imposibil.
... îţi poate lua, prima dată, 45 de minute din cauza fricii.
Să nu-ţi fie teamă.
Fără teamă, Julia. Fără teamă.
Ia cuţitul, confruntă-te cu raţa
Luptă-te cu raţa. Eşti raţa mea.
Fă o tăietură adâncă în spatele păsării,
de la gât, până la coadă pentru a ajunge la coloana vertebrală.
Şi cu un cuţit mic şi ascuţit, cu tăişul întotdeauna ţinut de-a lungul osului...
Am reuşit. Uită-te, Julia. Arată exact ca a ta.
... într-o parte a păsării.. ... scoţând carnea.
Taie raţa dezosată pe o planşetă, pune partea cu piele în jos
... ungând-o înăuntru cu unt. Înveleşte-o în aluat.
... două ore, scoate-o din cuptor şi las-o să se răcească pentru câteva ore.
Arată exact cum ar trebui să arate.
Poftim. Poţi aduce şi farfuriile?
- Eşti sigură? - Gata.
Vine încoace.
Uite-o că vine.
Mulţumesc. La pičce de résistance.
365 de zile. 524 de reţete.
- Felicitări! - Vă mulţumesc.
Mamă. E fantastic.
Atât de grozav.
Ador. Ador.
Eric, nu aş fi reuşit niciodată fără tine.
Cum cineva spunea odată,
eşti untul pentru pâinea mea, respiraţia vieţii mele.
Pentru soţul meu.
Te iubesc.
Vă mulţumesc.
Deci, s-a terminat.
Proiectul a ajuns la sfârşit. Am ajuns de unde am plecat,
Eric, eu, pisica, uşor îmbătaţi,
stând în orăşelele de provincie, mâncând.
Aşa că mulţumesc tuturor.
Şi ghici ce?
Bon appétit.
Vezi cum sunt umflate preţurile? A pus să fie făcute special.
Uite aici faimosul ei mojar şi pisălog.
Dacă spui tu.
- Perfect. - Fă-mi o poză.
OK.
E drăguţ. Dă-mi altceva.
Începem. Vorbind cu ea.
E bine.
Încă una.
Foarte dulce.
Asta e. Asta e.
Asta este.
Doar dă-mi o secundă.
Te iubesc, Julia.
Poftim!
Miroase bine. Ce servim?
Navarin d'agneau.
Ceva pentru tine.
Paul Child a murit în 1994, la vârsta de 93 de ani.
Julia Child a murit în 2004, la vârsta de 91 de ani.
Măiestria Gătitului Franţuzesc e acum la cea de-a 49-a ediţie.
Cartea lui Julie Powell, Julie & Julia, a fost publicată în 2005. Ea şi Eric încă
trăiesc în Queens chiar dacă nu mai locuiesc deasupra unei pizzerii. Ea e scriitoare.
Cartea ei a fost transformată într-un film.
Traducerea şi adaptarea: gambler/Haze - Subtitrari-noi Team
www.subtitrari-noi.ro
Special thanks to tinkerbelle Subtitrari-noi Team