Nu-i nimic. E doar o haită de lupi. Hai, aproape că am scăpat de el.
- Caleb, vine după mine! - Ţine-te!
Fugi! Fugi!
Nu, Benjamin, trebuie să terminăm.
Haide, ajută-mă să-l îngrop.
Şi dacă-l dezgroapă cineva?
Dumnezeu să-l aibă în pază.
- Bună, Alan. - Bună, dră Magruder.
- Bună ziua, Alan. - Salut, Frank.
- Treci liniştit, Alan. - Mersi, Bill.
Pe el!
Pregăteşte-te să mori, Parrish!
Parrish, unde te grăbeşti?
Se duce la fabrică!
FABRICA DE ÎNCĂLŢĂMINTE PARRISH
N-ai decât, Parrish! Fugi la tăticul!
O să aşteptăm.
Salut, Carl.
Salut, Alan, băiete. Vino să-ţi arăt ceva.
Lucrez la asta de aproape un an.
Mă întâlnesc în după-amiaza asta cu tatăl tău
ca să-i arăt ăştia. Pune mâna.
Ce părere ai? Crezi c-o să-i placă?
Ce sunt?
Sunt viitorul. Dacă-l conving pe Wilt Chamberlain să-i poarte,
o să existe câte o pereche în fiecare dulap din America.
Va fi apogeul modei.
Ce s-a întâmplat?
- Nimic. - Alan!
Ce cauţi aici? Fabrica nu este loc de joacă. E periculos aici.
Poţi să mă duci acasă?
Iar se ia Billy Jessup de tine?
Fiule, va trebui să-l înfrunţi până la urmă.
Dacă te temi de ceva, trebuie să dai piept cu acel ceva.
Fugi acum, fiule.
Nu-l mai lăsa pe băiat să se joace aici.
Îmi pare rău, dle.
- Ce vroiai să-mi arăţi? - Imediat, dle.
Ce naiba?
Cine a făcut asta?
Ei?
Eu, dle.
Dacă te cheamă Parrish nu înseamnă că poţi să te dai la prietena mea.
Suntem doar prieteni.
Nu mai sunteţi.
Pe el!
I-am luat bicicleta.
Mitocanilor!
Drăguţ.
Alan?
Eşti acasă?
Alan, iarăşi? Haide.
Muncă susţinută, hotărâre, perspectivă optimistă,
calităţi care exemplifică spiritul Brantford
încă de când strămoşii noştri s-au aşezat în acest oraş.
În ciuda asprimii climei noastre şi a solului de granit,
am reuşit să...
- Prosperăm. - Azi dimineaţă îl ştiam.
O să-l ştii pe tot diseară.
- Da. Să mergem. - Sam, trebuie să vorbim cu Alan.
Noi am plecat.
I-am spus tatălui tău că nu a fost doar Billy Jessup.
- Dacă aş fi ştiut, Alan, n-aş fi... - Nu-i nimic, tată.
Dar sunt mândru de tine. Le-ai ţinut piept, chiar dacă erau mai mulţi.
Pentru că te-ai purtat ca un bărbat, eu şi cu mama ta am decis
că eşti pregătit pentru Şcoala de Băieţi Cliffside.
Felicitări, dragule.
ŞCOALA DE BĂIEŢI CLIFFSIDE
Nu vreţi să mai stau aici?
Am hotărât demult ca tu să studiezi la Cliffside.
Băieţii din familia Parrish merg la Cliffside din secolul al XVIII-lea.
Chiar şi unchiul Skylar a studiat acolo.
Ia te uită. Sala Parrish?
E dormitorul principal.
Grozav. Copiii se iau de mine aici pentru că mă cheamă Parrish.
Să te ţii atunci când voi locui într-o clădire care-mi poartă numele.
Poartă numele tatălui meu.
Bine. De ce nu locuieşti tu acolo?
Am locuit. N-aş fi cine sunt astăzi fără anii petrecuţi acolo.
Poate că nu vreau să fiu ca tine.
Poate că nu vreau să fiu un Parrish.
Nicinu vei fi dacă nu începi să te poţi ca atare.
- Sam. - Ia-ţi haina!
Înseamnă că nu sunt pregătit pentru Cliffside.
Te ducem acolo duminica viitoare. Să nu aud nimic!
N-o să auzi nimic! Nu mai vorbesc cu tine niciodată!
- Sam. - Taci.
- Sam. - Ce?
Nimic.
Ce cauţi aici?
Ţi-am adus bicicleta.
Nu trebuia. Vroiam să mă duc la Billy ca s-o iau singur.
I-am spus lui Billy să nu se mai ia de tine.
Ţi-ai pierdut vremea de pomană. O să vorbim altă dată.
Ce-i asta?
- Şi tu ai auzit? - Sigur c-am auzit.
Vino, am găsit un joc tare ciudat în fabrică.
Un joc?
"Jumanji.
Un joc pentru cei care caută un mod de a părăsi lumea în care trăiesc.
Arunci zarul pentru a muta pionul. Dacă dai dublă, arunci din nou.
Câştigă cel care ajunge primul la capăt". Vrei să joci?
Nu mai joc asemenea jocuri de cinci ani.
Sarah!
Cred că e magnetizat.
Alan, uită-te.
"Ele zboară noaptea, mai bine fugi.
Cu fiinţele înaripate nu te joci".
Ce-a fost asta?
Nu ştiu.
- Închide-l, Alan. - Bine.
Nu!
Jocul crede c-am aruncat zarul.
Cum adică "jocul crede"?
"În junglă trebuie s-aştepţi
până când zarul arată cinci sau opt".
În junglă trebuie s-aştepţi? Ce înseamnă asta?
După douăzeci şi şase de ani
Oraşul ăsta are nevoie de un han.
Era greu de refuzat. Mai ales pentru mobilă.
Mereu uit cât de mare e casa asta.
Judy, Peter, veniţi să vedeţi.
Recepţia va fi chiar aici.
Şi un bar în camera de primire.
Sună minunat.
Sunt sigură că veţi fi fericită aici împreună cu copiii dv.
De fapt, sunt ai fratelui meu.
El şi soţia lui au murit iarna trecută.
Nu-i aşa că-i grozav?
Chiar că e.
Ce părere ai? E destul de mare pentru tine?
Peter n-a scos o vorbă de când s-a petrecut tragedia.
Îmi pare rău. E groaznic.
Nu-i nimic.
Nicinu ne cunoşteam bine părinţii. Erau mereu plecaţi.
Mergeau la schi în St. Moritz, la cazinou în Monte Carlo,
în safari în Africa cea întunecată.
Nici măcar nu ştiu dacă ne-au iubit.
Dar când iahtul şeicului s-a scufundat,
au apucat să ne scrie un frumos bilet de adio
care a fost găsit într-o sticlă de şampanie printre sfărâmături.
Scuzaţi-mă.
Erau nişte părinţi devotaţi. A fost un accident de maşină în Canada.
- Îmi veţi trimite actele? - Mâine la prima oră.
Trebuie să chem un lăcătuş pentru asta.
Peter, adună-ţi jucăriile, te rog.
Peter, du valiza asta în pod.
Ne aşteaptă apoi o îngheţată. Şi un whisky.
Ce? Ce e?
Eu mă duc la Motel 6.
Pentru numele lui Dumnezeu!
Nu văd deloc guano.
A zis că arăta aşa.
Ăsta e un liliac african. Un puşti a zis că a văzut câţiva în anii '60,
dar nu există asemenea lilieci în New England.
Asta a văzut.
Orice ar fi fost, a dispărut.
Nu de lilieci mi-ar fi mie teamă în casa asta.
Dar de ce?
Eu, unul,
n-aş vrea să trăiesc într-o casă în care cineva a fost ucis.
- Ucis? - Da.
Micul Alan Parrish. Cred că tatăl său e criminalul.
Sunt 1001 locuri în casa asta în care ar fi putut ascunde cadavrul.
Mai ales dacă l-a ciopârţit.
Hei, voi de sus!
Să nu întârziaţi în prima zi de şcoală.
- Nici urmă de lilieci, doamnă. - Aţi auzit?
N-aveţi de ce vă teme în casa asta.
Nu-mi vine să cred că m-a chemat directorul tău chiar după prima zi.
Ce-o să mă fac?
Să ne relaxăm şi să terminăm cina. Să vorbim despre altceva.
Am aflat de ce a fost atât de ieftină casa.
Acum 26 de ani, aici a trăit un copil pe nume Alan Parrish.
Într-o zi, pur şi simplu a dispărut.
Părinţii lui l-au ciopârţit şi l-au ascuns în pereţi.
Gata. M-am săturat de minciunile tale. Eşti pedepsită.
Nu-i nimic. Oricum n-am ce face în oraşul ăsta idiot.
Şi să ştii că n-a fost o minciună.
Ai auzit ceva?
Ţi-e dor de mama şi de tata?
Nu.
Mincinosule.
Potoleşte-te. Or să te trimită la psiholog.
Dar pe tine la cine or să te trimită dacă nu începi să vorbeşti?
O să vă sun dacă voi fi reţinută la biroul de permise.
Autobuzul şcolii trebuie să apară.
Aveţi chei de la casă?
Mă auziţi?
Hei!
Ce?
Cred c-ar fi mai bine să aştept autobuzul.
Părinţii voştri vă urcau în autobuz?
Nu.
Eşti sigură?
V-aş putea duce eu la şcoală.
Nu, nu-ţi face probleme. Autobuzul trebuie să apară.
Bine. Fii cuminte azi, te rog.
Şi tu ai auzit.
Ce să aud?
De unde se aude?
Să-l aducem aici.
Ciudat. Sunt înţepenite.
"Jumanji, Un joc pentru cei care vor să părăsească lumea în care trăiesc.
Arunci zarul să muţi pionul. Dai dublă, arunci din nou.
Câştigă cel care ajunge primul la capăt".
Cred că are un fel de microcipuri.
Aruncă tu prima.
Bine.
Şase.
"O mică muşcătură provoacă mâncărime, strănut, convulsii".
Nu!
"Misiunea nu va fi uşoară. Maimuţele se mişcă într-o doară".
Ce-i asta?
Cred că maimuţele alea au ieşit din joc.
Ca şi ţânţarii.
N-am văzut partea asta.
"Atenţie, aventurieri".
"Atenţie, aventurieri. Nu începeţi dacă nu intenţionaţi să terminaţi.
Consecinţele jocului dispar atunci când un jucător ajunge la Jumanji
şi-i pronunţă numele".
- Maimuţele au dispărut. - Bine.
- Închide-l. - Stai!
Scrie că, dacă terminăm jocul, totul va dispărea.
Să terminăm. Dacă nu, o păţim cu mătuşa Nora.
Ar trebui s-o facem repede. Nu-i cine ştie ce.
Nu, ai dat dublă.
Mai dai o dată. Aruncă zarurile!
Cinci.
"Are colţi ascuţiţi. Îi place gustul tău.
Grupul tău trebuie să se mişte repede rău."
Nu-mi place cum sună.
E cineva aici.
Nu e real, Peter. E o halucinaţie.
Fugi, Peter!
M-am întors.
Bicicleta mea.
A dat cineva cu zarul un cinci sau un opt?
El.
Mulţumesc! Mulţumesc! Mulţumesc!
Îmi pare rău că te-am speriat. Îmi pare rău că te-am speriat.
M-am întors!
Mamă! Tată!
Am venit acasă!
M-am întors!
Sunt eu! Sunt eu, Alan, mamă şi tată!
Am venit acasă! M-am întors!
Tu eşti sora mea cea mică?
Nu, eu sunt Judy şi el e Peter.
Unde-i mama? Tata e la fabrică?
Tu eşti
Alan Parrish?
Da. Voi cine sunteţi?
Acum noi locuim aici.
Unde sunt părinţii mei?
Nu ştim.
Casa asta e goală de mulţi ani.
Toţi au crezut că eşti mort.
Îmi pare rău.
- Repetă descrierea. - Blană roşie şi coadă.
Dă-te jos de pe maşina mea, te rog. Şi treci pe trotuar.
- Ce an e? - Era nou-nouţă.
- Nu. În ce an suntem? - 1995. Ai uitat?
Ai buletin? Lasă-mă să ghicesc. E în costumul de Tarzan.
- 26 de ani. - Eşti de pe aici?
Eram. Dar am fost în Jumanji.
Indonezia. A fost în trupele de menţinere a păcii.
- Carl Bentley, Tălparul. - Bărbatul ăsta e rudă cu voi?
- Da, e unchiul nostru. - Se îmbracă mereu aşa?
Da, e vegetarian.
Plecaţi de-acolo!
Maimuţe. Maimuţe.
E dus cu pluta?
A fost lovit la cap acum câteva luni.
Nu te mişca!
- Stai! - Nu mişca, nu mişca.
Stai puţin! Unde te duci?
Să-mi găsesc părinţii!
Hai.
Stai!
Tata fabrica pantofi aici.
Erau cei mai buni pantofi din New England.
Scuze.
Uşurel, fetiţa.
Ştii ce s-a întâmplat cu fabrica de pantofi?
Da, a dat faliment. Ca toate celelalte întreprinderi din oraş.
E frig afară. Vrei o cafea?
De ce a fost închisă Parrish Shoes?
După fuga fiului său, Sam a investit tot ce avea în căutarea sa.
Timp, bani.
Totul.
După un timp, n-a mai venit la serviciu.
Nu i-a mai păsat.
Nu cred că cineva l-a iubit pe băiat mai mult decât Sam.
Uite.
O să îngheţi afară.
Mulţumesc. Familia Parrish mai e aici?
- Îi mai văd uneori. - Da?
Stau pe Strada Adams.
Şi părinţii noştri au murit.
Erau în Orientul Mijlociu pentru negocierea unui tratat de pace.
Tata lucra în publicitate.
Cred că ţi-e dor de el, nu?
Şi mie.
Iar pleacă.
Ştiu că eşti supărat, dar trebuie să terminăm jocul.
Să terminăm? De ce aveţi nevoie de mine?
În cazul în care mai apare ceva înfricoşător.
În plus, în camera mătuşii mele este un leu.
Vi se pare cumva că lucrez la circ?
O să vină curând acasă.
Va avea o mare surpriză. Sper că nu e alergică la pisici.
Larry, avem nevoie de maşină. Ajută-mă.
- Am lovit-o rău? - Nu, altă muşcătură ciudată.
- Da. Încă una. - Sunt peste 50. Ce se întâmplă?
Uşurel. Uşor.
- Nu e dna Thomas? - Cine?
- Agentul imobiliar. - Linişte.
Ascultaţi.
Auziţi?
Ce să auzim?
Intraţi în maşină.
Gândiţi-vă. Ce a ieşit din joc înaintea mea?
Un leu, o ceată de maimuţe şi...
Ăştia!
Nu-i nimic. E doar un gândac. Suntem în siguranţă aici.
E bine.
Să stăm cât mai jos. Nu poate ajunge până aici.
Nu vă faceţi griji. E-n regulă.
Nu poate trece prin sticlă.
Suntem în siguranţă.
Ştiţi să conduceţi?
Nu? Nicio problemă.
Tata îmi dădea voie să scot maşina de pe alee.
M-a lăsat o dată.
Nu-i mare filosofie.
Pornim!
Alan, capota!
Floare la ureche.
Da.
Alan.
Ia chestia aia de aici!
Când ne ajuţi să jucăm? Mătuşa noastră va sosi curând.
Bine. O puteţi informa că e fostul proprietar al casei.
Vă daţi seama că, dacă părinţii mei au murit, casa îmi aparţine.
Mulţumesc.
S-a terminat cu frunzele de bananier.
Nu crezi că maimuţele vor afecta ecosistemul?
Hei!
Ce-ai păţit? Te-ai bărbierit cu ciobul?
Dar tu ce-ai păţit? Familia Clampett a ieşit la talcioc?
E prima oară când mă bărbieresc.
Unde te duci?
Vrei să joc eu cu Peter şi tu doar te uiţi?
Mersi. L-am mai văzut.
Dacă nu ne ajuţi, ce-ai de gând să faci?
Nu ştiu. O iau de unde am rămas.
Mă întreb dacă dna Niedermayer mai predă în clasa a şasea.
Hai, n-o să ne ajute. Îi e frică.
Ce-ai spus?
Ţi-e frică. E normal să-ţi fie frică.
Hai să-l desfacem în sufragerie.
N-aveţi habar în ce vă băgaţi.
Orice-ar fi, ne descurcăm singuri. N-avem nevoie de ajutorul tău.
Nu cred.
Crezi că maimuţele, leii şi ţânţarii sunt răi?
E doar începutul.
Am văzut lucruri pe care nu le-aţi văzut nici în coşmaruri.
Lucruri pe care nici nu vi le puteţi imagina.
Lucruri pe care nici nu le puteţi vedea.
Lucruri care vă vânează în puterea nopţii.
Apoi ceva ţipă. Apoi le auziţi cum mănâncă.
Şi te rogi la Dumnezeu să nu fii tu desertul.
Ţi-e frică?
Nici măcar nu ştii ce înseamnă să-ţi fie frică.
N-ai rezista nici cinci minute fără mine.
Vrei să ne ajuţi?
O să mă uit,
dar nu mi-e frică.
Peter, te-ai descurcat de minune.
E psihologie inversă. Tata o folosea tot timpul cu mine.
Eşti pregătit?
Da.
Alan, eşti pregătit?
Nu poţi fi "pregătit".
Încerc din nou.
Alan, nu funcţionează.
Nu e rândul tău.
Eu am aruncat prima. Apoi Peter de două ori pentru că a dat dublă.
E rândul meu.
Nu, uite. Două piese sunt ale tale, nu?
Ale cui sunt celelalte piese?
Elefantul era al meu.
Jucaţi jocul pe care l-am început în 1969.
Trebuie să joc.
Nu e rândul meu.
Dar al cui?
Al lui Sarah Whittle.
Aici locuia.
Locul ăsta e înfiorător.
Ne jucam pe verandă.
INTERPRETĂRI PARANORMALE
Ştiam că nu mai locuieşte aici. Cred că s-a măritat cu Billy Jessup.
- Hai. - Să întrebăm măcar.
- Poate ştie unde s-a dus Sarah. - Trebuie să ştie. E mediu.
Bine gândit.
Parcă veranda era mult mai mare.
Da?
- Ne puteţi ajuta? - Aveţi programare?
- Nu, încercăm să găsim pe cineva. - Madam Serena nu primeşte acum.
Poate ne puteţi ajuta dv.
Ce s-a întâmplat?
Căutăm o persoană care a locuit aici.
Nu, am locuit aici toată viaţa mea.
Atunci trebuie s-o cunoaşteţi pe Sarah Whittle.
Ce vreţi de la Sarah Whittle?
Sarah?
Nu mai port numele acesta.
Sarah Whittle?
Ce doriţi?
În urmă cu 26 de ani, ai jucat un joc cu un băiat de pe stradă.
Un joc cu tobe.
De unde ştii?
Eu sunt băiatul acela, Sarah.
Alan?
Ai omorât-o.
Lăsaţi un mesaj şi doctorul vă va suna
cât mai curând posibil.
Dr. Boorstein, sunt Sarah Whittle. Vă rog să mă sunaţi cât mai repede.
Cred că trebuie să-mi verificaţi doza.
Evenimentul de care am discutat, cel care, de fapt, nu a avut loc?
Am o întâlnire cu băiatul care n-a dispărut.
Stau în sufrageria lui şi beau limonadă.
Dacă m-aţi putea suna, m-ar interesa interpretarea dv.
- O să mă sune el. - În timp ce aşteptăm...
- Doamne! Nu, nu, nu! - Sarah.
Am făcut 2000 de ore de terapie încercând să mă conving că nu există.
Ţi s-a întâmplat ceva groaznic. Eu am inventat totul.
A fost groaznic. A fost groaznic.
Chiar a fost.
Dar s-a întâmplat cu adevărat.
Nu. Nu a fost adevărat. Tatăl tău te-a ucis şi te-a ciopârţit.
Sarah, haide!
Tata?
Tata abia dacă mă îmbrăţişa,
cum să mă taie în bucăţele?
Acum 26 de ani, am început acest joc.
Şi acum
ne vom aşeza şi-l vom termina.
Fii atentă.
E rândul tău.
Joacă.
- Nu, nu. - Bine.
Dă-mi zarurile şi poţi pleca acasă. Nu trebuie să joci.
Mulţumesc, Alan.
Doamne! Cum ai făcut asta?
E legea junglei. O să te obişnuieşti.
Câtă energie am consumat încercând să te vizualizez ca un spirit radios!
Hai, citeşte.
"Cresc mai repede decât bambusul.
Ai grijă sau vor veni după tine".
Grozav!
Doamne. Spune-mi că visez.
Nu visezi. Nu vă apropiaţi de pereţi. Nu atingeţi nimic.
Nu faceţi mişcări bruşte.
- Sunt frumoase. - Da, sunt frumoase.
Nu le atinge pe cele violete. Au vârfuri veninoase.
Şi nu vă apropiaţi de păstăile mari şi galbene.
Care păstăi mari şi galbene?
Te-am prins! Ţine-l de braţe!
Luaţi-o de pe mine! Luaţi-o de pe mine!
Doamne!
Ţine-te.
L-ai prins? Mă întorc imediat.
Îmi pare rău, Angus.
E vremea secerişului!
Ai păţit ceva?
Doamne!
Maşina mea, maşina mea!
Nu-mi vine să cred. Te rog, porneşte. Da!
- Carl? Răspunde, Carl. - Aici Carl.
Unde-ai fost? Avem o problemă cu stăpânirea unui animal.
Trimite-i pe Stan şi Willy.
Trebuie să verific un individ suspect la casa Parrish.
Trebuia să mă fac pompier.
Sarah!
Ia mâna de pe mine!
- Jocul nu s-a terminat. - Pentru mine s-a terminat.
Nu mai eşti în junglă.
Termină! Nu-i frumos să te porţi aşa cu oamenii.
Vrea cineva un ceai cu gheaţă? Mă duc să fac nişte ceai.
Te rog, jocul ăsta mi-a distrus viaţa când l-am jucat ultima oară.
Ţie ţi-a distrus viaţa?
"În junglă trebuie s-aştepţi până când zarul arată cinci sau opt".
Eram mică, Alan.
Tu ai dispărut.
Şi un roi de lilieci m-a înconjurat şi m-a urmărit pe stradă.
Mi-a fost frică.
Îmi pare rău, Alan.
Nu m-a crezut nimeni. Am fost singură.
La fel am fost şi eu timp de 26 de ani, Sarah.
Şi eu.
Nu-i nimic, Sarah. Şi nouă ne e frică.
Dar dacă terminăm jocul, totul se va termina.
Şi dacă rămân blocată în joc?
N-o să se întâmple asta.
Pentru că eu nu mă voi opri din jucat.
Nici eu.
Haide, Sarah.
Te rog.
Ştiam eu că va fi o zi proastă.
Haide, va fi bine.
Trebuie să ne păstrăm cumpătul.
Şi să aruncăm zarurile.
"Un vânător din sălbăticia întunecată
te face să te simţi copil".
Ce e?
Van Pelt.
Laş nenorocit! Înfruntă-mă ca un bărbat.
Mai ai de învăţat, Sonny Jim.
Cine nu e gata, îl iau cu lopata.
Hei, tu!
Aruncă arma şi ridică mâinile!
Nu-mi vine să cred!
Chiar dacă Alan scapă cu bine din situaţia asta,
se va întâmpla la nesfârşit.
Furia înăbuşită atrage după sine multă energie negativă.
Se mai întâmplă să ajungi în junglă. N-a fost o întâmplare.
Nu există întâmplări.
Al cui e rândul?
- E rândul meu. - Serios? Grozav.
Ar fi trebuit să ne spui că e un om care vânează oameni.
Nu ştiam. Aşa au căzut zarurile.
El e motivul pentru care nu vroiai să joci?
Nici tu nu vroiai să joci?
Domnul " am început un joc acum 26 de ani şi acum trebuie să-l terminăm"?
Ce-i cu tipul ăsta?
E vânător. Omoară lucruri. Vrea să mă omoare pe mine acum.
- De ce pe tine? - De ce pe mine?
Nu ştiu. S-ar zice că sunt o pierdere de timp pentru el.
Poate că vrea să mă facă trofeu.
E rândul tău.
Aţi discutat vreodată despre neînţelegerile voastre?
- Eşti nebună? Are puşcă! - Nu mă face nebună. Niciodată.
Toţi m-au făcut nebună când le-am spus că ai fost absorbit de un joc.
- Poate ar trebui să arunc zarurile. - Da.
Eram fetiţa care te-a văzut ucis.
Crezi că a venit cineva la mine de ziua mea?
- Hei, dau cu zarurile. - Care Billy?
Ce, eşti bufniţă? Hai, Madam Serena, fă apel la memorie.
- Aruncă şi gata. - Găseşte amintirea
vechiului tău iubit.
- Puştiul care-ţi fura bicicleta? - Puştiul care te scotea la film.
"Nu te lăsa păcălit, nu e tunet. Dacă stai pe loc, faci o greşeală".
- Eşti imatură. - Tu eşti!
Ştiu că tu eşti, dar ce sunt eu?
Simţi asta?
Fugiţi!
E o goană de animale!
Jocul!
Nu vă uitaţi înapoi!
Nu jocul!
De ce n-ai luat jocul, Peter?
Nu-l băga în seamă. E balanţă.
- Unde te duci? - O ia spre apă!
Sunt mătuşa Nora. Ce mai faceţi?
Îmi pare rău, dragă. Ai greşit numărul.
Aşteptaţi-mă!
- Cu ce vă pot ajuta? - Vreau 12 duzini din astea.
Nu se mai fabrică din 1903.
La naiba. Atunci îmi trebuie altă puşcă.
E o perioadă de aşteptare.
Şi trebuie să completaţi astea.
Sau le pot completa eu.
Louise.
Dacă vă întreabă cineva, nu aţi luat-o de aici.
Nu sunteţi poştaş, nu-i aşa?
Alan!
Linişte.
Aici.
Peter!
Peter, ai păţit ceva?
Nu-mi vine să cred că ai făcut asta. A fost marfă.
- M-ai speriat. - A fost grozav.
Bună treabă. Haide, dă-mi jocul. Să mergem.
Nu.
Purtaţi-vă normal.
Ascunde jocul.
Dau peste tine ori de câte ori apar belele.
Nu ştiu despre ce vorbeşti.
- Te arestez. - Nu merg nicăieri.
Bine.
O secundă. Nu-l puteţi lua. Este...
- Logodnicul ei. - Ai spus că e unchiul tău.
Nu-i nimic. Mă întorc repede.
La naiba!
Ai zis că nu-ţi vei abandona prietenii niciodată.
- O să terminăm jocul mai târziu. - Mai târziu?
Van Pelt. Van Pelt.
Vă sugerez să vă duceţi acasă acum.
Bine.
Cum o să terminăm jocul acum?
Nu putem. Nu-l putem termina fără el.
Judy!
Ce?
Ce s-a întâmplat?
Am crezut că pot termina jocul. Mai aveam zece căsuţe.
"O regulă Jumanji a fost încălcată,
te vei întoarce mai mult decât pionul tău".
Ai încercat să trişezi?
Nu, am încercat să arunc zarurile astfel încât să cadă pe 12.
Bine, scumpule. Asta e trişare.
Peter, mâinile tale! Uită-te la mâinile tale!
Recepţie, sunt Willy. Au devastat magazinul lui Larry.
Nu le pot opri. Chemaţi Garda Naţională.
Ce-o mai fi şi asta? Sunt sigur că ştii.
Da, ştiu. Dar nu m-ai crede dacă ţi-aş spune, Carl.
De unde ştii că mă cheamă Carl?
Ştiu mai mult de atât.
Ştiu că ai lucrat la Parrish Shoes.
Ţi se spunea "Tălparul".
"Tălparul", aşa e. Am lucrat acolo
până când bătrânul Parrish m-a concediat.
- Te-a concediat? - Da.
Şi aveam o idee care putea schimba viaţa întregului oraş.
- Pantofii tăi. - Aşa e.
Ascultă, Carl.
Ştiu că nu înseamnă prea mult după 26 de ani,
dar îmi pare rău.
Îmi pare rău.
De ce-ţi pare rău?
Sunt eu, Alan.
Mulţumim.
Ce se întâmplă?
Se pare că sunt reduceri, scumpo.
Ai văzut şi tu trei maimuţe pe o motocicletă?
- Da. - Bravo.
Momentan scos din uz
Poate că putem plăti cauţiunea cu un cec.
Mulţumesc.
Spune-i laşului acela mucos că, dacă vrea...
La o parte!
Dă-mi aia, băiete!
Ajutor!
Scoateţi-mă de aici!
- Nu-i nimic. - Doamne, Peter.
Bine.
Acolo e.
Aşteptaţi aici.
Te-am prins, fetiţo.
Când Alan va afla de situaţia ta, va veni.
Nu ştie că sunt aici. Planul tău n-o să funcţioneze.
- Dacă mişti, îţi zbor creierii! - Bine.
Cheamă poliţia!
- Cred că s-a rezolvat. - Da.
Să scanăm preţul!
INCORECT
Dacă-mi dai drumul, pot opri toate astea.
Pare Zona Crepusculară, dar e adevărat.
Te rog, trebuie să mă ajuţi.
Sunt sigur că voi regreta.
Stai liniştit.
Gata, eşti liber.
Acum ce-o să faci?
- Tu rămâi aici. - Cheile mele!
E spre binele tău.
- Cheile de la cătuşe! - Trebuie să fac asta.
- Alan! - Îmi vei mulţumi într-o bună zi.
Carl, cod roşu.
Luare de ostatici la "Sir Sav-a-lot". O femeie şi doi copii.
Pare să fie bărbatul înarmat cu coiful de safari.
Carl? Recepţie, Carl.
- Lorraine? - Ce e "Sir Sav-a-lot"?
- Un magazin cu reduceri. - Dă-te.
- Stai. Uşurel. - Bine. Bine.
Nu-ţi face griji. Am mai condus.
O dată.
Unde-i Sir Sav-a-lot?
- Intersecţia Monroe cu Elm. - Biserica episcopală.
Nu mai e biserică. Acum e Speedy Burger.
Cel puţin era. Nu ştiu ce-a mai rămas din el. Lumea a luat-o razna.
Judy!
Hopa. Musafiri nepoftiţi.
Nu-i nimic. O să ne ajute.
Detergent de rufe.
- Uite jocul. - Hai afară.
Ce prostie!
- Opreşte sirena. De acolo! - Bine, imediat.
Nu vă mai ghemuiţi. V-aş fi putut împuşcat oricând.
De ce n-ai făcut-o?
Nu tu ai aruncat zarurile, ci Alan.
Aici e. Frânează!
Frânează!
Vine el.
Sarah!
- Eşti bine? - Da.
- Unde-i Peter? - Sunt aici.
Grozav.
Ţineţi minte. Circumstanţele nu sunt niciodată în afara controlului dv.
Sfârşitul casetei trei.
Noi informaţii despre evenimentele din Brantford, New Hampshire.
98 persoane au fost spitalizate acuzând simptome
de la febră inexplicabilă şi iritaţii până la atacuri de apoplexie.
Resursele locale sunt solicitate la maximum.
Oficialii le cer celor care acuză aceleaşi simptome să apeleze 911.
Aşa.
Alan, vorbeşte cu el, te rog.
Ce? N-avem timp pentru aşa ceva.
Ştiu, dar e un copil care încearcă să ne ajute.
- Bine. Hai. - Mulţumesc.
Judy, vino.
Te-am avertizat, Peter.
Dar tu ai vrut totuşi să joci.
Ce, plângi? Nu plânge, ţine bărbia sus.
Hai, bărbia sus.
Plânsul nu a ajutat niciodată pe nimeni.
Dacă ai o problemă, trebuie să-i faci faţă ca un bărbat.
Îmi pare rău. După 26 de ani petrecuţi în jungla întunecată,
tot am ajuns să semăn cu tata.
Nu-i nimic. Vino-ncoace. Îmi pare rău. Nu-i nimic.
E normal să-ţi fie frică.
Nu mi-e frică.
Dar ce e?
Bine.
Gata?
Nu-ţi face probleme. O să revii la normal cât ai zice peşte.
Intrăm cu toţii şi terminăm jocul.
În orice...
condiţii.
Mă simt ca acasă.
UŞĂ DESCHISĂ
Lorraine, sunt Carl.
Mă duc la casa Parrish. Dă-mi informaţii noi.
Lorraine?
Stai! Stai!
Ce mai e acum?
Stop!
Stai! Opreşte!
S-a întâmplat ceva, dnă?
- Mă puteţi duce acasă? - Unde locuiţi?
Pe strada Jefferson. Vechea casă Parrish.
Aveţi copii? O fată şi un băiat?
- Ce s-a întâmplat? - Urcaţi.
O să vă explic pe drum.
N-ai decât! Ia-o!
Trebuie să ajungem la casa aia.
- N-ar trebui să jucăm în altă parte? - Nu.
În mediul ăsta am crescut eu. Ce e afară mă sperie.
- Bine, e rândul meu. - Sarah, dacă dai 12, câştigi.
Gata? Arunc.
Nu-i nimic.
"În fiecare pătrar de lună, va veni un muson
la tine în lagună". Muson.
Bine că suntem înăuntru.
Da, bine.
Puţină ploaie nu strică.
Dar mai multă te poate omorî.
Hai!
Pe aici!
- Ce facem acum? - Mergem la înălţime.
Haideţi! Rămâneţi grupaţi!
Ai păţit ceva?
- Alan? - Ce?
Ce-i aia?
Înoată! Înoată! Atenţie!
Înoată! Mişcă!
Înainte!
Rămâi pe masă!
Scoate picioarele din apă!
Pe candelabru!
Haide, Sarah.
Ţine-te, Sarah!
Ai păţit ceva?
Judy? Peter!
Daţi-vă la o parte şi lăsaţi-mă pe mine, vă rog.
Nu-i nimic. Poate că au dat televizorul tare.
Peter? Judy?
Am vrut dintotdeauna să fac asta. Daţi-vă la o parte, vă rog.
Dă-mi mâna!
- Apucă-te de mâna mea! - Am prins-o.
Ia jocul.
- Eşti bine? - Da.
Alan, te-ai luptat cu un aligator pentru mine.
Era crocodil.
Aligatorii nu au ciucurele ăla pe piciorul din spate.
Hai.
Greşeala mea.
Haide.
E rândul meu.
Ştiu!
Colonelul Mustard în bibliotecă cu o cheie fixă.
Indiciu.
"Ai grijă unde calci.
Podeaua e mişcătoare ca nisipul".
- Ajută-mă. - Fii calm.
Nu te agita. Fii calm.
Sunt calm.
- Ţine-te. - Trage!
Am prins-o. Trage!
Fii calm!
Haide!
Bravo!
Te-am prins.
Nu-mi mai da lucruri care se rup!
"Lecţia-ţi va fi..."
Bine.
"Lecţia-ţi va fi de învăţătură".
Te-am prins.
"Uneori trebuie să te întorci o tură".
- Te-am rănit? - Nu.
Mulţumesc, Judy. Mulţumesc. Ai gândit rapid.
Sarah şi cu mine am vrea să ieşim din podea.
E rândul tău, Peter.
Bine.
Am crezut că te-am pierdut din nou.
Mulţumesc că ai rămas de data asta.
"Ai nevoie de o mână de ajutor? Aşteaptă puţin.
Te vom ajuta. Toţi avem câte opt".
Ce-i asta? Ce e?
- Nimic. - Nu ţipai dacă nu era nimic!
Peter, tata ţinea un topor în şopron. Du-te şi ia-l!
Repede! Fugi!
Sarah!
Judy?
Peter?
Mătuşă Nora, sunt eu, Peter.
Îmi pare rău. Nu pot vorbi acum. Îţi explic mai târziu.
- Sarah. - Ce?
E rândul tău. Poţi termina dacă dai un şapte.
- Nu pot să arunc. - Pune zarurile în gură.
Adu jocul. Grăbeşte-te!
Judy!
Ai păţit ceva?
N-am nimic. Ajută-l pe el.
Hai, Judy.
Dă-mi zarurile.
"Aproape ai ajuns. Miza e mare.
Dar pământul se cutremură".
Judy!
Aş vrea ca mama şi tata să fie aici.
Şi eu.
Singura ei şansă e să termine jocul!
E rândul tău!
Doamne!
Ia jocul!
Nu te las!
Alan!
Nu mişca.
Ridică-te.
Ce ai în mână?
Aruncă-l.
Capăt de linie, Sonny Jim.
S-a terminat jocul. Poţi să începi să fugi.
Nu.
Nu ţi-e frică?
Sunt îngrozit.
Dar tata mi-a spus
că trebuie să-ţi înfrunţi temerile.
Bun băiat. În sfârşit, te porţi ca un bărbat.
Mai ai ceva de spus?
Jumanji.
E Jumanji.
Nu, Alan, nu!
Am uitat notiţele pentru discurs.
Tată, îmi pare bine că te-ai întors.
Sunt plecat doar de cinci minute.
Mi s-a părut mult mai mult.
Parcă spuneai că nu mai vorbeşti cu mine niciodată.
Îmi pare rău pentru orice aş fi spus, tată.
Alan, eram furios.
Şi mie îmi pare rău, fiule.
Nu eşti obligat să mergi la Cliffside, dacă nu vrei.
Să discutăm despre asta mâine, ca de la bărbat la bărbat.
Ce-ai zice ca de la tată la fiu?
Grozav.
Trebuie să plec. Sunt oaspetele de onoare.
Tată?
În anul 196... Adică azi, la fabrică,
nu a fost vina lui Carl Bentley.
Eu am pus pantoful pe bandă.
Mă bucur că mi-ai spus, fiule.
Mulţumesc.
Pa, tată.
La revedere.
- La naiba! Judy şi Peter! - Alan.
Nu sunt acolo.
Suntem în 1969.
Nu s-au născut încă.
Încep să uit ce înseamnă să fii adult.
Nu-i nimic. Doar să nu ne uităm unul pe celălalt.
Sau pe Judy şi Peter.
Am tot vrut să fac un lucru.
Şi ar fi bine să-l fac până când nu devin de tot copil.
Cred că nu mă primesc la şcoala de şoferi în clasa a şasea, nu?
Crăciun fericit.
Vrei prăjituri?
Tată, noile crosuri merg bine.
Nu e un sutien, e un pantof sport.
Scumpule, aici erai.
Tată, trebuie să închid. Te luăm mâine, bine?
O să fii cel mai frumos dar de Crăciun. Pa-pa!
Au ajuns? Hai.
Pardon.
Jim. Mă bucur că ai venit.
- Mersi. Ea e soţia mea, Martha. - Bună. Ea e Sarah.
- Bună, Sarah. - Unde sunt copiii?
Doamne, uite-i.
De unde ai ştiut?
Am nimerit-o. Sunt copiii voştri.
Aşa e, ei sunt copiii noştri.
Judy şi Peter. Salutaţi-i pe dl şi dna Parrish.
Îmi pare bine.
Şi mie îmi pare bine.
Eşti exact aşa cum îmi amintesc.
Am senzaţia că ştiu atât de multe despre ei.
- I-ai vorbit lui Alan despre ei. - Şi eu i-am spus ei.
- Mă duc să aduc cadourile. - Sigur, dragule.
Ne plac foarte mult copiii.
- Crăciun fericit. - Marfă.
Când poţi începe?
Ne gândeam să plecăm în vacanţă în Munţii Stâncoşi din Canada.
Nu!
Scuze.
Doar că...
Vrem să începi imediat promovarea pentru noua linie.
Nicio problemă. Pot să încep săptămâna viitoare.
Grozav. Să te prezint noilor tăi colegi.
Intraţi. Casa noastră a fost casa voastră. Este. Oricând.
Ce zgomot se aude?
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania