Faceţi reclamă produsul dvs.sau a unei marci aici contact www.OpenSubtitles.org astazi.
Traducerea şi adaptarea: Remus.
Îmi pare rău să o spun, dar nu acesta e filmul pe care îl veţi privi.
Filmul pe care îl veţi vedea e extrem de neplăcut.
Dacă doriţi să vedeţi un film despre un elf mic şi fericit,
sunt sigur că sunt destule locuri libere în cel de al 2-lea cinematograf.
Oricum, dacă vă plac poveştile despre orfani deştepţi
şi rezonabil atractivi,
despre incendii suspiciose, viermi carnivori,
mâncare italiană şi organizaţii secrete,
atunci rămâneţi
în timp ce voi relua fiecare
pas trist, al copiilor Baudelaire.
Numele meu e Lemony Snicket,
şi e datoria mea să documentez această poveste.
Violet Baudelaire, cea mai mare,
a fost una din cele mai strălucite inventatoare de 14 ani, din lume.
Oricine o cunoştea bine pe Violet, putea spune că ea a inventat ceva
când părul ei lung a fost prins cu o panglică.
Într-o lume, de obiecte abandonate şi materiale aruncate,
Violet a ştiut că va găsi întotdeauna ceva.
Ceva ce ar fi putut fi modelat, în aproape orice aparat,
pentru aproape fiecare ocazie.
Şi nimeni nu era mai bun, la testarea invenţiilor ei,
decât fratele ei.
Klaus Baudelaire, copilul mijlociu, iubea cărţile.
Sau, mai degrabă, lucrurile pe care le-a învăţat din cărţi.
Părinţii Baudelaire aveau o bibliotecă enormă în conacul lor.
O cameră plină cu mii de cărţi, despre aproape orice subiect.
Şi nimic nu-i plăcea mai mult lui Klaus,
decât să-şi petreacă amiaza, umplându-şi creierul cu conţinutul lor.
Şi tot ce citea, ţinea minte.
Sunny, cea mai tânără, avea interese diferite.
Îi plăcea să muşte lucrurile şi avea 4 dinţi ascuţiţi.
Erau puţine lucrurile, pe care Sunny nu le muşca.
Sunny era la o vârstă, la care cei mai mulţi vorbesc
printr-o serie de ţipete de neînţeles.
De exemplu:
ce probabil însemna,
"Uită-te la faţa misterioasă, ce iese din ceaţă."
Sau poate,
"Ce face un bancher ca dl. Poe
târându-se prin nisip ca să ne găsească la Briny Beach?"
Copiii,
mă tem că trebuie să vă relatez un eveniment extrem de neplăcut.
Îmi pare foarte rău, să vă spun asta, dar părinţii voştrii au murit într-un incendiu,
ce v-a distrus întregul conac.
Dacă aţi mai pierdut pe cineva foarte important pentru voi,
atunci cunoaşteţi deja sentimentul.
Şi dacă nu aţi pierdut,
atunci nu vi-l puteţi imagina deloc.
Nimeni nu cunoaşte exact, ceea ce a provocat incendiul.
Colegii mei şi cu mine, am cercetat cât de bine am putut.
Dar tot ce am descoperit e că, flacăra
a izbucnit de la mare distanţă,
prin refracţia şi convergenţa luminii.
Şi în câteva momente, întregul conac era în flăcări.
Şi la fel ca misterul sursei flăcărilor,
alte mistere au început să le apară în ochi, copiilor.
Orice familie are secretele ei, sau uşi rămase închise.
Dar după cum a descoperit Klaus,
cea mai mică descoperire, îi va înfăşura mintea în întrebări.
Ce era cu acest binoclu, ascuns în biroul tatălui lui?
Mai erau oare şi alte secrete despre viaţa părinţilor lor, pe cale de a fi descoperite?
Întrebările de care se temea acum, ar putea rămâne fără răspuns.
Şi astfel,
copiii Baudelaire au devenit orfanii Baudelaire.
Am încercat să te avertizez.
Acesta e un moment foarte bun, să ieşi din cinematograful,
sufrageria sau avionul în care filmul acesta rulează.
Nu e prea târziu să vezi un film despre un elf mic şi fericit.
Da. Veniţi cu mine.
Acum, ca director a Mulctuary Management
şi executorul testamentar al părinţilor voştri,
e obligaţia mea legală să am grijă de bani până ajungeţi la vârsta necesară
şi să vă dau în grija celei mai apropiate rude.
Aşa că vă dau în grija iubitului vostru Conte Olaf,
care locuieşte aici în oraş, la doar 37 de blocuri distanţă.
Nu cred că "iubitul", e cuvântul potrivit.
Nu cunoaştem nici un Conte Olaf.
Ba da, sigur că-l cunoaşteţi.
E ori al treilea văr, şters de 4 ori
ori al patrulea văr, şters de 3 ori.
Şi e actor, după profesie. Nu e frumos, copiii?
Ar trebui să vă consideraţi norocoşi, copiii.
Acest tip de generozitate e rar la o persoană cu profesia lui.
Iată-ne, noua voastră casă.
Nu e drăguţă, copiii?
O, bună.
Cred că voi sunteţi Baudelairii.
Bună.
Am fost atât de tristă când am auzit de accident,
dar bucuroasă să aud, că veniţi aici.
Bun venit. Sunt Justice Strauss de la judecătoria oraşului.
Eu sunt Violet. El e fratele meu, Klaus, şi sora mea, Sunny.
Poe, Mulctuary Management. Ce mai faceţi?
Drăguţ.
Casa ta e atât de frumoasă.
Mulţumesc.
Vă rog să nu fiţi ca străinii. Să veniţi să mă vizitaţi oricând.
- Vizităm? - Vrei să spui,
că nu stai cu Contele Olaf?
Să trăiesc cu...? Cu Contele Olaf? Nu.
Nu, nu, nu, nu. El e vecinul meu.
Intraţi.
Nu am toată ziua la dispoziţie. Intraţi.
Ei, bună, bună, bună.
Eu sunt iubitul vostru Conte Olaf.
Şi bun venit în casa mea superbă.
Sper să găsiţi alinare în bezna călduroasă a...
...a penelor pufoase.
Sau cum grecii antici ar spune..
Orfeus...
...scrise...
...ceva, ceva, ceva.
Muzica se ridică până la apogeu, încheind pe piciorul drept,
şi încheind cu un final ca la Fosse.
Nu e exact ce urmăream, dar aţi prins ideea.
Draga mea...
...Violet.
Încântat.
Ce mai faci?
Şi acesta cred că e Klaus.
Tânărul Klaus.
Partea ta stângă, e partea bună.
Şi...
...ce e asta?
Scuze, nu vorbesc pe limba maimuţelor.
Banana.
Sunny e sora noastră.
Sincer, arătaţi ca un grup trist. Ce e cu tristeţea?
Părinţii noştrii tocmai au murit.
O, da, desigur. Cât de trist.
Stai, să mai fac asta o dată.
Zi-mi replica din nou. Repede, până nu uit.
Părinţii noştri tocmai...
...au murit?
O, da.
Dle. Poe...
...voi creşte aceşti orfani
ca şi cum ar fi doriţi.
Şi deşi i-ai considera o povară, un sacrificiu,
te înşeli, dle.
Şi ar trebui să-ţi fie ruşine.
Ideea.
Oricum, unde semnez pentru acest noro...? Adică...
...copiii.
Nu vei fi tutore oficial, până la audienţa de marţi dimineaţa.
Şi ce să fac cu ei până atunci?
Pardon?
Am vrut să spun...
Tragi de fiare? Araţi bine. Sănătos, adică.
Mai bine mă întorc la bancă.
Nu poţi sta la o mică băutură?
La un pahar de vin? Sanka?
- Presupun că da... - Pe altă dată, atunci.
Copiii, dacă aveţi nevoie de ceva, simţiţi-vă liberi să...
O, nu, suntem bine. Suntem toţi bine.
Orice întrebare...
Ştiu că rezidenţa mea umilă
nu se compară cu conacul Baudelaire,
dar voi pune mâna pe ceva bani, în curând,
şi cred că va fi
chiar superbă, când va fi gata.
Să facem un tur?
Aceasta e sufrageria.
Bucătăria. Ştiu ce credeţi:
"Acest loc ar avea nevoie de puţin TLC."
Sper că v-aţi făcut vaccinul antitetanos. Poliomielită. Variolă. Tifos. Malarie.
Aici e distracţia, sau camera de zarvă.
Mi s-a spus că tavanul se poate reface cât ai bate din palme.
Nu vă e frică de înălţime, nu?
Imaginează-ţi asta. O maimuţă să se teamă de înălţime.
Teritoriul meu.
Pe aici.
Ce e acolo sus?
Turnul...
...în care să nu intraţi niciodată...
...sub nici un fel.
Şi aici veţi dormi, dacă timpul o permite. Noapte bună.
- Dar soarele e încă sus. - "Dar soarele e încă sus."
Nu ştiu dacă ai observat asta,
dar prima impresie e de obicei total greşită.
De exemplu, când Sunny s-a născut, Klaus nu a agreat-o deloc.
Dar pe la vârsta de 6 săptămâni, amândoi erau la fel de bogaţi ca hoţii.
O frază care aici înseamnă, "fermecător şi ascuţit, de ore întregi până la sfârşit."
În cazul Contelui Olaf, oricum...
Orfanilor!
... aveau dreptate.
În fiecare dimineaţă, Contele Olaf va ordona Baudelairilor
să facă mai multe treburi menajere teribile.
După care va merge tiptil în turnul lui misterios.
Şi pe cât de ghinionistă ar părea situaţia lor,
se pare că va fi şi mai rău.
...o cadă plină de îngheţată în Baja,
şi mi-am dat seama că aceste fete isteţe, mi-au furat rinichiul.
- Nu! - Nu!
Imaginaţi-vă ce uimit am fost.
Orfanilor, aceasta e trupa mea de actorie.
Trupă de actorie, orfanii.
Nu par bogaţi.
Copii mici şi urâţi.
De ce nu sunteţi în bucătărie, copii, pregătindu-ne cina?
Cina?
E cuvântul francez, pentru masa de seară.
Pe spate. Întoarce-o.
O vom lua în sufragerie la 20:00.
Şi ne aşteptăm la o linişte absolută, cât timp ne repetăm piesa.
- Dar nu am mai pregătit cina până acum. - E 19:30 deja.
La ora 8!
Paste să fie.
Ok. Să începem cu distribuirea rolurilor.
Acum,
cine o să joace
rolul celui mai frumos conte din întreaga lume?
Ai face-o tu, dle?
O, bine.
"Pasta puttanesca." Şi traducerea din italiană ar fi "foarte puţine ingrediente".
Superb.
Sunny. Puţin ajutor.
- Ok, avem nevoie de o oală. - Nici o oală.
- Şi de o strecurătoare. - Nici o strecurătoare.
Mersi.
Şi de o cratiţă.
Asta e o mică parte din ceea ce eu numesc "Scaunul electric."
Cred că trebuie să le returnezi.
E cineva acolo?!
Strecurătoare. Incredibil.
Sunny, cum merge treaba cu oala?
Sunny, aia nu e o oală. E o scuipătoare.
O scuipătoare? Adică, ca şi...?
O vom spăla de 2 ori.
Ei?
E bună. E foarte bună.
Verificarea timpului.
Să ne întoarcem în preistorie,
când dinozaurii au condus pământul.
Orfanii Baudelaire la masă, de bunăvoie.
Ce vrei?
Cina e servită.
Puttanesca.
Cum mi-ai spus?
Sunt paste. Paste puttanesca.
Unde e friptura de vită?
Friptura de vită?
Vită. Da. Friptură de vită.
E termenul suedez pentru vita care e friptă.
Dar nu ne-ai spus că vrei friptură de vită.
Ştiţi, e o lume mare afară, plină de orfani disperaţi,
care ar înota bucuroşi dincolo de oceanul de pioneze,
doar pentru a fi eclipsaţi de umbra mare, emisă de realizările mele.
Dar nu-mi pasă de ele.
Am ales să-mi deschid inima,
către voi doi, copii iubiţi
şi către primata voastră hidoasă.
Tot ce vă cer în schimb, e ca voi să faceţi fiecare lucru care-mi răsare în minte.
În timp ce eu mă bucur de averea enormă, pe care părinţii voştrii l-au lăsat în urmă.
- Nu. - De ce, mic...
E timpul ca voi, copii, să învăţaţi ce e respectul.
Pune-o jos!
Monstrule!
Aţi văzut toţi. Băiatul a alunecat.
Nu vei primi un cent, până când Violet nu face 18 ani.
O, zău?
Cine zice asta?
Legea. Verifică.
Îl vom suna pe dl. Poe pentru asta, chiar acum.
Zău?
Sunt foarte dezamăgit de voi, copii.
Unde am rămas?
Eşti bine?
Nu.
Klaus, ce faci?
- Plec. - Unde?
Acasă.
Aceasta e casa noastră acum.
Asta nu e acasă.
Acasă, e unde părinţii te pun la culcare seara.
Unde te învaţă să te dai cu bicicleta.
Sau unde sunt tulburaţi în prima ta zi de şcoală.
Aici nu e acasă.
Cum ne-au putut face asta?
Sunt doar răi.
Nu ei. Mama şi tata.
- Klaus! - Ce?
Violet, şi tu te gândeşti la asta. Cum au putut?
Nu au avut nici un plan pentru noi?
Poate au avut un plan.
Mie nu mi se pare.
Îţi aminteşti când mama şi tata au fost în Europa?
Şi am crezut că ne-au abandonat, fiindcă nu ne-au scris deloc.
Apoi am aflat că ne-au scris o scrisoare lungă.
Numai că s-a pierdut la poştă.
Îţi aminteşti ce vinovaţi ne-am simţit, fiindcă am gândit rău despre ei?
Acum e la fel.
Nu, nu e.
De ce?
Fiindcă nu sunt în Europa. Nu se mai întorc.
Crezi că ne vom mai simţi ca acasă, vreodată?
"Altar"
e un cuvânt ce aici semnifică, "un loc mic şi sigur, într-o lume deranjată. "
Ca şi o oază într-un deşert vast, sau o insulă într-o mare furtunoasă.
Baudelairii şi-au petrecut seara în altarul pe care l-au construit împreună.
Îl văd. Îl văd.
Dar în inimile lor ştiau că lumea cu probleme se află în spatele uşii.
O lume care, sunt trist că o spun, poate fi descrisă în 2 cuvinte triste.
Custodie permisă.
Mulţumesc, Înălţimea Voastră. E o plăcere să fac afaceri cu dvs.
Copii, am analizat situaţia noastră,
şi am realizat că am fost puţin distant, ca să spun aşa.
Care în cazul de faţă e un cuvânt mare, ce înseamnă...
Răul pur.
...dur, dar cinstit.
Dar acum că suntem o familie, mă pot revanşa faţă de voi.
Pot fi un tată, în cele din urmă.
Ştiu. Să ne oprim puţin.
Sifon. Sifon. Banană.
Am înţeles.
Violet, unde au dispărut încuietorile?
Bună. Plec într-o călătorie perfect inocentă în ţară
cu copiii mei, pe care-i iubesc.
Merge bine ceasul?
Ce e?
Cred că e un program.
Kiwi cu pepene verde. Favoritul meu.
Du-te!
- A luat cheile. - Încearcă totul.
Contele Olaf? Bună. Poe.
Vă resun în legătură cu întrebarea despre moştenire pe care aţi pus-o.
- Dle. Poe, mulţumesc lui D-zeu. - Cine e?
Sunt Violet Baudelaire. Suntem în maşina Contelui Olaf.
O, bună, Violet. Unde e Contele Olaf?
Nu e aici acum, dar...
Conduci maşina singură?
Nu. Suntem... Maşina e pe şinele de tren şi trenul vine.
Scuze, Violet, nu aud nimic. Conduc în vecinătatea unui tren!
Vom fi loviţi de tren.
Corect. Da. Nu aud din cauza trenului!
Te sun înapoi când ajung la bancă! La revedere!
Klaus, ai citit cărţi despre trenuri. Ce facem acum?
Schimbătorul de linii.
Acolo!
E prea departe.
Nu. Trebuie să fie ceva, pe care-l putem folosi pentru a-l trage.
- Nu e nimic acolo. - Întotdeauna e ceva.
Sunny, rupe capul acelui elf.
Repede, trage-l înapoi.
- Violet. - Am reuşit.
Nu vreau să te grăbesc.
- Bună aruncare. - Mersi. Trage.
Dle. Poe. Dragă dle. Poe. Nu putem discuta despre asta rezonabil?
Îmi pare rău, Conte Olaf.
Să permiţi unui copil de vârsta lui Sunny să conducă o maşină
e pur şi simplu, anormal.
A încercat să ne omoare.
Să nu exagerăm, Klaus. Maşina nu era, nici măcar pornită.
Pot vorbi cu copii, puţin, între patru ochi?
La revedere, copii.
A fost distractiv.
O să vă prind. Oriunde aţi merge,
orice aţi face, o să vă găsesc.
Sunteţi ca şi morţi.
Poţi să-i iei, dle. Poe...
...înainte să-mi pierd cumpătul.
A păcăli un ticălos talentat
poate părea mult, pentru o zi de lucru, pentru 3 orfani ingenioşi.
Dar Baudelairii şi-au savurat victoria,
în timp ce se îndreptau spre noua lor casă.
Ce îi aşteaptă de acum înainte, e nesigur,
dar rămân precaut optimişti,
că următorul lor tutore va fi mai bun decât ultimul.
Sau cel puţin nu va încerca să-i zdrobească cu un tren.
Ştii ce fel de om de ştiinţă e?
Nu, nu ştiu. Am fost prea ocupat să fac aranjamentele pentru voi trei.
Nu am avut timp de discuţii.
Bună!
O, D-zeule.
Uită-te la tine. Tu trebuie să fii Violet.
Îţi aminteşti de mine? Cred că nu.
Erai doar un copil atunci.
Şi, Klaus, nu ne-am întâlnit niciodată. Cum...?
Ce strângere aspră. Ca un piton Burmese.
Şi Sunny. Micuţa Sunny. Semeni atât de mult cu mama ta.
Mulţumesc mult, dle. Poe. Mă descurc eu, de aici.
O, poate ar trebui să intru.
O, chiar vă rog.
Ne poţi ajuta să culegem viermii din stomacul
vâscos al Boa-ului.
Copii, ţineţi minte, dacă aveţi nevoie de mine, oricând,
mă găsiţi prin telefon sau fax.
O zi bună.
Am scăpat de el, nu-i aşa?
Intraţi. Intraţi. Nu e timp, şi trebuie să împachetăm.
Să împachetăm?
Ai zis "împachetat"?
O, da. Trebuie să strângem tot echipamentul.
Apoi ar fi cele esenţiale, ca hainele şi aşa mai departe.
Şi trebuie să etichetăm toţi şerpii care vin cu noi.
Unde vin?
O, am menţionat că mergem în Peru?
- Nu. - Da, mergem în Peru.
Mâine dimineaţă. Nu e superb?
Pe aici, la camera reptilelor.
Bine aţi venit în umila mea locuinţă.
Copii, ştiţi ceva despre şerpi?
Doar ce am citit în cărţi.
Nu, nu prea multe.
Cred că avem pe aici unul sau două lucruri ce nu le găseşti în cărţi.
Îl voi pune pe tipul ăsta mare la culcare şi vă voi face cunoştinţă cu câţiva din prietenii mei.
Pe aici...
Aceasta e cobra cu 2 capete.
Bun spirit de observaţie.
E un el sau o ea?
Habar n-am. Nu am considerat că e politicos să întreb.
Şi aici, broasca tibetană cu 3 ochi.
Nu-l putem opri pe ăsta din cântat. Ribbit.
Şi acum, copiii, trebuie să vedeţi ultima mea descoperire.
Am găsit-o în TanZania. E unică. Incredibila viperă mortală.
Asistentul meu, Gustav, şi eu, cred că suntem singurii oameni care au văzut-o vreodată.
O, scuze. Cordonul mi s-a blocat.
Stai să-l ajustez puţin.
Corect.
Gata.
Acum,
unde am rămas?
O, da. La atacul incredibilei vipere mortale.
Nu-ţi face griji, micuţo. E în regulă.
Nu te poate răni. Iată.
Incredibila viperă mortală nu o poate răni?
Nu. Nu, nu, nu, nu.
E cam slăbănoagă.
Una din cele mai inocente şi prietenoase creaturi
din regatul animalelor.
E un nume impropriu.
Îi spun aşa doar pentru a glumi cu acei oameni proşti şi îngâmfaţi
de la Societatea Reptilelor.
Unchiule Monty, de ce mergem în Peru?
Tocmai în dimineaţa asta mă întrebam,
"Cum vom reuşi să ieşim din oraş împreună?"
Şi m-am gândit, "Peru." Au şerpi în Peru, nu-i aşa?
Dar de ce plecăm din oraş?
Violet, ştii că şerpilor sunt şi mai speriaţi de tine, decât eşti tu, de ei?
Puţini oameni ştiu.
Când sunt ameninţaţi, un şarpe se va retrage într-un loc
liniştit, sigur, izolat.
Un altar. Unde se simt protejaţi.
De aceea am ales Peru.
Stai, acel binoclu. Am văzut unul identic în biroul tatălui nostru...
Este destul timp de discuţii, mai încolo.
Dar acum, am nevoie de un inventator,
un cititor,
şi unul care muşcă.
Cunoaşteţi unul?
Petunia, ce ţi-am spus despre asta?
Ea crede că sunt un copac, ştii?
Cred că cunosc cântecul. Cred...cred că părinţii noştri obişnuiau să ni-l cânte.
Cu siguranţă. Cum am făcut şi eu pentru ai mei.
- Ai avut copii? - O, da.
Şi o soţie şi o casă.
Până la incendiu.
Incendiu?
Cred că ştiu mai bine ca oricine, prin ce treceţi.
Dar va fi bine.
Vom fi printre oameni care ne înţeleg. Oameni ca noi.
Oameni care apreciază copiii unici
care pot citi, inventa şi muşca lucurile.
Unchiule Monty, de ce faci toate astea pentru noi?
Nu asta face familia?
"Şi astfel copiii Baudelaire s-au dus în Peru
şi împreună au avut aventuri frumoase,
cu noul lor tutore, iubit şi minunat.
Sfârşit. "
Acestea sunt cuvintele, pe care aş vrea cu disperare să le pot bate la maşină.
O, aş da orice să spun că povestea se termină aici.
Dar vai, misiunea mea nu e să urzesc finaluri fericite,
unde nu îşi au locul, ci să raportez evenimentele actuale
din vieţile ghinioniste ale copiilor Baudelaire.
Şi oricât m-ar durea,
trebuie să mărturisesc că problemele lor abia au început.
Şi au făcut-o cu 2 note muzicale.
Bună.
Îl caut pe doctorul Montgomery Montgomery.
Sunt Stephano. Sunt italian,
şi sunt aici pentru a-l asista în cercetările sale, cât de bine pot.
De asemenea, să uşurez şi să rămân un simplu observator.
Eşti Contele Olaf.
De ce spui aşa ceva?
Nu am întâlnit niciodată o persoană ca Contele Olaf,
şi dacă aş fi întâlnit,
sunt sigur că ar fi arătat şi sunat complet diferit.
Eşti Olaf, şi nu te lăsăm înăuntru.
Poate ar trebui să îţi reevaluezi ipoteza.
Oricum, de aceea nu ar trebui să vă jucaţi cu unul din astea, copii.
Cuvinte înţelepte, într-adevăr, dle. Stephano.
Ups, m-ai prins făcând pe mentorul.
Să fii binecuvântat că ai venit atât de repede.
Chiar deloc, chiar deloc.
Asistentul meu, Gustav, s-a îmbolnăvit şi a sunat acum o oră.
Ar da orice, să fie aici, acum.
Mulţumesc lui D-zeu că ai fost disponibil.
Sunt un fan, dacă îmi permiteţi să spun.
Munca dvs. a influenţat profund cercetările mele,
la Acvariul Monterey Bay...
...pe baza şarpelui de mare.
E un animal foarte schimbător.
- Poate ar trebui... - Am fost muşcat de 43... 700 de ori.
În mare parte la faţă.
O mare parte din ea a fost reconstituită.
Dar cred că s-au descurcat al naibii de bine,
deşi mustaţa mea e puţin strâmbă.
Mă întreb dacă aş putea lua copiii să mă ajute cu bagajele.
Partea stângă, mi-e provocată neurologic.
- Desigur. Copiii... - Unchiule Monty...
Vă rog. Să nu fim grosolani cu oaspetele nostru.
Acum, mergeţi.
Ce pune la cale?
Nu ştiu.
Nu există un moment potrivit, desigur, pentru un escroc notoriu să sosească.
Dar momentul apariţiei lui Olaf,
tocmai când secretul doctorului Montgomery, urma să fie dezvăluit copiilor,
era de nesuportat pentru Klaus.
Violet, ascultă-mă.
Binoclul lui Monty. Am văzut unul identic în biroul tatei.
- Klaus, e doar o coincidenţă. - Violet, nu.
Totul se întâmplă cu un motiv.
Copiii ne vor ajuta considerabil cu cercetările din Peru.
Ai experienţă cu copiii?
Copiii sunt ciudaţi şi străini mie.
Nu am fost unul, nici eu însumi.
Ştiu că sunt o parte importantă a ecosistemului.
Nu ne va lăsa niciodată singuri, cu Monty.
Trebuie să-i trimitem un mesaj.
Mă ocup eu.
Hrăneam ţiparul,
şi desigur, am devenit încrezut.
Doar de atât e nevoie. Doar o singură dată.
Doar o dată.
Aveam peştele afumat în gură, şi i l-am oferit.
Şi era o echipă de la National Geographic acolo.
Au filmat toată scena.
Şi, multă lume nu ştie asta despre ţipari,
doar crezi că ştii, "Acesta nu poate fi un animal teribil de puternic."
Adică, sigur, are o anumită cantitate de putere,
dar cum poate trage faţa unui om în apă?
Oricum, versiunea scurtă,
înclinările, o chirurgie reconstituită...
Dar aşa e, din câte ştiu, Peru e un loc minunat.
Plajele. Oamenii.
Legile exigente de tutelă.
Legile exigente de tutelă?
Am zis asta?
Urmările neurotoxinei.
O, Stephano, ai un dar extraordinar de a povesti.
- Nu-i aşa, copiii? - O, da.
Mă întrebam, oare te-ar deranja să o alăptezi pe Petunia în locul meu?
Petunia. Alăptatul... Vezi, ceea ce...
Aş putea doar să...?
Da, sigur. Voi încerca cu asta.
Obişnuiau să-mi spună Old MacDonald la laboratorul de lapte de acolo,
fiindcă alăptam chestiile astea toată ziua.
Dar micile ugere, sunt greu de găsit.
Oricum, de ce nu iei aia
şi mergi înainte, să începi petrecerea fără mine, şi apoi...
Nu cred că mi-am adus echipamentul de muls. Voi căuta unul.
Se mai uită?
Da.
Nu te uita la mine. Prefă-te că vorbeşti cu Klaus.
Ok.
Am primit mesajul tău. Nu-ţi face griji. Ştiu.
- Ştii? - Da.
Un ţipar nu ar mânca niciodată o scrumbie afumată. E prea sărat.
Şi ai văzut ce privire arunca plasei mele,
în care ţin şerpii veninoşi exotici?
Aveaţi dreptate copiii. Stephano e un impostor.
Da.
E un spion de la Societatea Reptilelor.
E aici să fure incredibila viperă mortală.
- Nu. - Nu. Unchiule Monty...
Cârpit. Totul e terminat. Aşteptam atât de mult alăptatul.
Nu e timpul copiii, să mergeţi la culcare?
Absolut. Începem devreme mâine, copii.
Daţi-i drumul.
Noapte bună.
O, şi dacă deveniţi agitaţi copii, peste noapte,
sunt chiar la capătul holului, şi dorm foarte uşor.
De fapt, abia dorm.
Aveţi permis de stat pe hol?
Nici nu credeam.
O, Petunia, îţi voi duce dorul.
Eşti atât de bună, nu-i aşa?
O fată atât de drăguţă.
Eşti. Da, eşti.
O, da, eşti.
E un lucru curios, moartea cuiva drag.
Unchiule Monty?
E ca şi cum te-ai îndrepta, pe scări, către dormitor în beznă
şi ai crede că mai este o scară, când de fapt, nu mai este.
Piciorul îţi rămâne în aer,
şi este un moment slab, de surpriză întunecată.
Unchiule Monty?
Supărarea copiilor nu era numai pentru unchiul lor,
ci şi pentru acea speranţă delicată, că ar fi găsit atmosfera de acasă, din nou.
O speranţă ce, mulţumită unui actor escroc, acum se dărâma încet.
Mă simt responsabil, într-un fel, de această tragedie.
Ar fi trebuit să-l avertizez eu însumi,
că incredibila viperă mortală
e cel mai veninos şarpe din întregul ecosistem.
Trebuia să-mi dau seama. Eu l-am descoperit.
Ce-ai făcut?
Detective?
Micuţo, uşa coliviei mari era deschisă, nu e nici un şarpe. Om mort.
Ştii la ce mă gândesc?
Mă gândesc, "Cine m-a trezit la 9 dimineaţa, pentru asta?"
E clar o muşcătură de şarpe. Fără îndoială.
Muşcătură de şarpe, fără îndoială. Mersi, doctore.
Nu înţelegi, incredibila viperă mortală nu l-ar fi putut ucide,
fiindcă e una din cele mai puţin, periculoase şi prietenoase creaturi
din regatul animalelor.
Te superi dacă sar peste raport, în problema asta?
Cred că aşa ar fi mai bine. Aceşti copiii au trecut printr-o schimbare majoră.
Mă întreb dacă e o idee bună, să ne schimbăm planurile acum.
Ne îndreptam spre Peru mâine,
şi biletele sunt nerambursabile. - Nu.
Doctore, ce crezi?
Poate fi singura lor şansă, de a deveni mai apropiaţi de tine.
Apropiaţi. Mersi, doctore.
Din interviurile cu martorii, care au fost acolo, în acea zi,
am aflat următoarele despre planurile tinerilor Baudelaire:
Curajoasa Sunny a pornit de aici
şi s-a apropiat de incredibila viperă mortală
cu un singur gând.
Nu, acela e Contele Olaf, şi acel doctor e complicele lui.
A încercat să ne omoare cu trenul.
- Şi de unde a făcut rost de un tren, acest om? - De unde să iau un tren?
Copii, ajunge cu prostia asta.
Dl. Stephano nu seamănă, absolut deloc cu Contele Olaf.
Cine e acest incredibil Cont Olaf, de care tot vorbesc ei?
Contele Olaf e tutela lor veche, care a făcut o greşeală de judecată.
Dar tatuajul? Contele Olaf avea un tatuaj cu un ochi la gleznă.
Fac orice pentru copiii.
Iată! Curat-şi-deschis.
E actor. L-a acoperit cu machiaj.
Doctore, mă întreb dacă mă poţi ajuta să-i escortez
pe aceşti copii tineri la maşină. - Nu. Dle. Poe...
- Nu, dle. Poe! - O să vă trimit o carte poştală.
Asupra unui singur lucru, erau de acord toţi martorii.
Sunetul următor, pe care l-au auzit, a fost atât de şocant, atât de surprinzător,
încât îi mai bântuie şi azi.
La naiba. Acesta era un caracter atât de bun.
Fiţi siguri copii, că autorităţile îl urmăresc pe dl. Stephano,
de la sprâncenele lui maro până la glezna lui ne-tatuată.
Asistentul italian.
Deşi erau în custodia unui bancher trist, fără idei,
Baudelairii au celebrat demascarea Contelui Olaf,
în timp ce îşi croiau drumul pe suprafaţa îngheţată a lacului Lachrymose.
Dar Klaus nu era genul care gândea la suprafaţa lucrurilor.
Ştia că este ceva ascuns, în călătoria lor,
deşi tot ce avea era un binoclu,
vestea unui alt incendiu teribil şi 2 cuvinte pe marginea unei hârtii.
Mătuşa Josephine?
N-am auzit de ea niciodată.
Nu ţi se pare ciudat că nici una din rudele noastre nu ne sunt rude?
Mătuşa Josephine?
Baudelaire? Voi sunteţi?
Da.
O, bine.
Intraţi. Intraţi. Intraţi.
Uraganul Herman trebuie să ajungă aici, în orice moment.
O, Violet. Uită-te la tine.
Bună.
Veniţi, repede. Repede, copii.
- Ce? Ce? - Ce s-a întâmplat?
Nu aşa repede. Vă puteţi poticni de preşul cu "Bun Venit"
şi să vă decapitaţi singuri.
Deci, repede, dar nu prea repede, bine?
Scuze, că e atât de rece aici.
Uneori e aşa de frig, că abia mai suport.
Vrei să aprind radiatorul pentru tine, mătuşă Josephine?
O, nu. Nu aprind niciodată radiatorul. Mă tem că ar putea exploda.
Copii, trebuie să vă cer să nu folosiţi nici una din mânerele din casă.
Împingeţi doar lemnul uşii, şi se va deschide.
De ce?
Mă tem întotdeauna, că clanţele
se vor fărâmiţa într-un milion de bucăţi mici,
şi una din ele mă va lovi în ochi.
"Delmo" nu e un cuvânt.
Văd că va trebui să o învăţ engleza aşa cum trebuie.
Gramatica e cea mai mare bucurie în viaţă, nu crezi?
- Cu siguranţă. - Iubesc gramatica.
Perfect. E bună, supa caldă.
De fapt, e supă de castraveţi, de la rece.
Nu gătesc niciodată, nimic cald.
Mi-e teamă că soba va plezni în flăcări.
Unde e fratele tău?
În bucătărie.
Klaus?
Ce faci?
Şerveţele.
Şerveţelele sunt aici. Vino de la frigider. Dacă cade, te va zdrobi.
Bine.
Aţi vrea să vedeţi nişte poze?
Ai grijă. Să nu te tai în coperţi.
Acesta e Ike?
Nu era simpatic?
Tot ce ai făcut, mătuşă Josephine.
Ai dresat lei?
O, eram chiar aventuroasă, când Ike mai trăia.
Unchiul Monty? L-ai cunoscut pe unchiul Monty?
Nu. Asta nu e o poză clară, de-a mea.
Stai, e...? Aceia sunt părinţii noştrii?
Acesta era un fel de club?
De ce aveţi toţi aceste binocluri?
Nu-mi place cum arăt în poza aia.
Ike a murit în incendiu?
Nu, nu, nu, nu. Copil prostuţ, nu.
A fost mâncat de viermi.
Vino, să-ţi arat.
Ai grijă la candelabru, copile. Dacă cade, te va împresura.
Ike şi eu am explorat fiecare golfuleţ a lacului Lachrymose,
de la portul Horrid,
până la "Peştera Închegată", în depărtare.
Şi în apropierea pietrei acelea, ne-au atacat lipitorile.
Lipitorile înlăcrimate au 6 rânduri
de dinţi foarte ascuţiţi, şi un nas foarte ascuţit.
Sunt oarbe, dar pot mirosi mâncarea din om, de la mulţi kilometri depărtare.
Şi dacă miros mâncare, vor veni în roi.
I-am spus, "Ike, trebuie să aştepţi o oră înainte de a intra în apă."
Dar...
...el a aşteptat numai 45 de minute,
şi...
Îmi cer scuze, copii.
Klaus!
Acea aree e privată. Aceea a fost camera lui Ike.
O, D-zeule, nu-mi place aici.
Mătuşă Josephine, te-ai gândit vreodată,
să te muţi în altă parte?
Poate dacă te-ai muta de la lacul Lachrymose te-ai simţi mai bine.
Nu aş putea niciodată,
niciodată, să vând casa asta.
Mi-e groază de agenţii imobiliari.
Sunt două tipuri de frică:
raţională şi iraţională.
Să-ţi fie frică de agenţii imobiliari, e o frică iraţională.
Am nimerit prost?
Trebuie să o scoatem din casă.
Fiţi atenţi la acele avocado. Şi gropile, putem intra în ele, până-n gât.
Şi fiţi atenţi la acea căruţă. S-ar putea rupe, şi să treacă peste noi.
Totul e bine, mătuşă Josephine.
Zeul fulgerului l-a atins pe Iehova.
Ciuma neagră! E ciuma neagră?
Nu, a fost numai vina mea.
Nu pot să-ţi explic ce rău îmi pare,
că am dat peste sora ta aşa.
Mătuşă Josephine, acest...
Cuplu de frumuseţe sunteţi, mamă.
Mai ales tu.
Mătuşă Josephine...
Dar permite-mi să mă prezint.
Nu, permite-ne lui Klaus şi mie să-l prezentăm.
- Acest... - "Klaus şi eu."
Nu contează. Acesta e...
Nu contează?
Te joci cu mine, fato?
Poate e doar incoerenţa unui pescar expert,
dar gramatica e cel mai important lucru,
în această lume, pentru mine.
Este?
E întregul stup de ceară. E întregul pachet.
Fără gramatica ta bună,
întregul meci nenorocit de tragere ar putea rămâne pe fundul ceainicului.
Ştii cu siguranţă să întorci o frază.
O pot lovi şi uza, de asemenea.
Desigur, asta depinde doar de tine, mamă.
Căpitanul Sham...
...la dispoziţia dvs.
Minte. E Contele Olaf.
Omul ăla oribil de care m-ai avertizat? Unde? Cine?
- Chiar în faţa ta. - Unde e?
- În spatele Căpitanului Sham? - Nu.
Îi voi arăta eu câte una, alta. Îl voi lua cu vechea "cu ceară, fără ceară", fiul meu.
Căpitanul Sham e Contele Olaf.
Nu mai trec prin asta, din nou.
Copii de porumb!
Klaus!
De ce ai făcut asta, săracului om?
Îmi pare rău. Scuze.
Asta o să usture dimineaţă.
O, nu acord atenţie la asta, mamă.
E doar un băiat ce abia a ieşit din OshKosh B'Gosh.
Am avut de a face cu băieţi ca el
încă de când piciorul mi-a fost zdrobit de lipitorile Lachrymose.
De ce nu am aşteptat o oră, înainte să înot? De ce? De ce? De ce?
Lipitoarele l-au luat şi pe soţul meu.
Fii serioasă.
Nu, sincer.
Nenorocitele de lipitori m-au condamnat la o viaţă de speranţă.
Sigur, primesc locurile bune de parcare,
dar cine poate iubi un om cu un singur picior şi o faţă ca un fund de găină?
Sunt la fel de singur, ca un pescar pe o piatră, fato.
O, Căpitane Sham.
Vrei să iei cina la mine acasă, în seara asta?
- Nu! - Nu!
O, nu, nu sunt sigur de asta, mamă.
Mă tem că aş putea strica podelele cu acest picior fals şi vechi.
Aş întinde ziare pe jos.
Te rog, copii vor face o cină grozavă de puttanesca.
Singura cină pe care am luat-o înainte să-mi ia piciorul!
O, D-zeule. Copii, îl voi lua pe căpitanul Sham acasă.
Iar voi staţi aici şi cumpăraţi tot ce trebuie pentru o cină superbă, fără puttanesca.
- Dar... - "Dar" nu e o propoziţie, Klaus.
Mătuşă Josephine.
Hei, nu ai plătit pentru aia.
Copiii de azi.
Mătuşă Josephine?
Eşti aici?
Mătuşă Jo?
Eşti aici?
Mătuşă Josephine?
O, nu.
Nu.
Am ajuns prea târziu.
Ce spune?
E un bilet de sinucidere.
"Violet, Klaus şi Sunny, când veţi citi asta, viaţa mea va fi sfârşită.
Inima mea e la fel de rece ca şi a lui Ike, şi găsesc viaţa de nesuportat."
"De nesuportat"?
Continuă.
"Ştiu, copii, că voi nu puteţi înţelege viaţa tristă a unei vădud..."
"Văduvă" e cu un singur D.
Nu contează. Continuă.
"...sau ceea ce ar fi condus la acest akt disperat." "Act" se scrie cu un C.
E un bilet de sinucidere. De ce verifici ortografia?
A zis că cea mai mare bucurie a ei în viaţă a fost gramatica.
De ce face toate greşelile astea?
Dacă ar fi să sari pe o fereastră,
şi tu ai putea face câteva greşeli de ortografie.
"Să ştiţi că sunt mult mai fericită aşa.
Şi ultima mea dorinţă, la fel şi testamentul, e să vă las pe toţi 3 în grija Căpitanului Sham,
un om bun şi onorabil."
Ăsta a fost planul lui. A forţat-o să scrie biletul ăsta,
şi apoi a împins-o pe fereastră.
Nu. Nu e un bilet de sinucidere. E un mesaj.
Nu ar trebui să fie "Ike," ci "ice." cu C.
Şi "de nesuportat" cu un U.
Tot drumul până la "Peştera Închegată", în depărtare.
Nu e moartă. Se ascunde.
La "Peştera Închegată"?
Sunny!
El investiga incendiile.
Klaus, trebuie să mergem.
Dă-te din faţa frigiderului.
Ce?
Dacă cade, te va zdrobi.
Nu se poate.
S-a terminat?
Violet, mai bine ţi-ai lega părul.
Violet, ceva idei?
Adu-mi stingătorul ăla.
De ce?
Fiindcă trebuie să mutăm ancora asta dincolo.
- Ce? - Ajută-mă.
La 3, vom rupe grinda aia.
- Să o rupem? - Da.
- E singurul lucru care ne reţine. - Exact.
Eşti sigură că ţi-ai legat părul destul de strâns?
La 3.
1.
2.
3.
Stai.
Stai. Aşteaptă, Sunny.
Acum!
Ce facem acum?
Trăieşte. Trebuie să mergem la autorităţi.
- Nu. - Ce?
- Nu ne vor crede. Niciodată nu ne ascultă. - Violet!
E Olaf. Nu se va opri niciodată. Trebuie să o găsim, noi înşine.
Hei, copii.
Sunt Căpitanul Sham, noul vostru tutore.
Rămâneţi pe loc, că venim noi la voi.
Ai citit vreo carte despre navigare?
Klaus a citit exact 15 cărţi despre navigare şi 2 cărţi despre meteorologie.
Dar e una, să faci ceva în teorie,
şi alta să o faci în practică.
Prea puţin pregătiţi pentru a traversa "Peştera Închegată",
în mâna unui lac supărat şi bolnav spiritual.
Dar pe măsură ce furtuna şi apa se linişteau,
Baudelairii nu s-au putut abţine din a simţi o mică realizare.
Un moment rar de fericire în viaţa lor jalnică.
Au reuşit.
Şi dacă tutorele lor nu i-a putut salva,
atunci îşi vor salva ei tutorele.
Mătuşă Josephine?
Eşti aici?
Mătuşă Josephine!
O, copii.
Aţi reuşit! Aţi descifrat indicaţiile din biletul meu.
Ne bucurăm că eşti bine.
A fost atât de oribil.
Contele Olaf m-a forţat să scriu acel testament,
şi apoi, aproape m-a ucis, ca să adaug acele greşeli gramaticale.
Deci, aţi adus alimentele?
Alimentele? Tocmai am trecut printr-o furtună.
Şi? Cum vă aşteptaţi să trăim în peştera asta,
dacă nu aţi adus mâncare deloc?
Să trăim în peşteră?
Nu, nu, nu. Mătuşă Josephine, trebuie să te întorci cu noi.
Ne-ai lăsat ca moştenire Căpitanului Sham. Eşti singura noastră dovadă că a minţit.
Nu, nu, nu. Nu, e prea periculos, copii. Îmi pare foarte rău.
Prea periculos? Tu eşti tutorele nostru. Ar trebui să ai grijă de noi.
Nu voi mai vorbi despre asta.
Ştii, mătuşă Josephine, "Peştera Închegată" e de vânzare.
Şi?
Peste puţină vreme, vor veni oameni să o privească.
Şi unii din ei vor fi agenţi imobiliari.
Mătuşă Josephine,
ce înseamnă asta?
Unde ai găsit-o?
Am găsit-o în camera lui Ike.
Incendiile.
De ce investiga el, incendiile?
Toţi am făcut-o. Unchiul Monty, Ike şi...
Părinţii noştri.
Ei ne conduceau.
Copii,
sunt oameni buni şi oameni răi în lume.
Cei care pornesc incendiile şi cei care le sting.
Cine face asta?
E Olaf?
Am spus destul, deja. Părinţii voştri cunoşteau răspunsul la asta,
şi uite ce s-a întâmplat cu ei.
Părinţii noştri? Ce au spus?
Nu trebuia să părăsim niciodată peştera.
Nu e prea târziu să ne întoarcem,
şi voi risca cu agenţii imobiliari.
Mătuşă Josephine,
Ce au spus părinţii noştrii?
Vom muri.
- Ce? - Sunt lipitorile!
Presupun că e bine, că niciunul din noi nu a mâncat de mult.
Mătuşă Josephine!
E o gaură în barcă!
Klaus, ce facem? Ne distrug barca!
Ne scufundăm, scufundăm, scufundăm.
- Klaus, vâsleşte, te rog. - Condamnaţi. Condamnaţi.
Mătuşă Josephine, asta nu ne ajută.
Uite o barcă. Aici! Aici!
Dar pe cât de neplăcute pot fi lipitorile Lachrymose,
era ceva şi mai neplăcut care ieşea din ceaţă.
Bună, bună, bună.
Mi-a fost dor de voi.
Se pare că aveţi nevoie de puţin ajutor.
Tu vei avea nevoie de ajutor, când ne întoarcem în oraş.
Mătuşa Josephine le va spune tuturor ce s-a întâmplat.
Atunci voi fi arestat şi trimis la închisoare,
şi voi o să trăiţi fericiţi cu un tutore prietenos,
petrecându-vă timpul inventând şi citind cărţi,
şi ascuţindu-vă micii voştri dinţi de maimuţă.
Şi curajul şi onoarea vor învinge în cele din urmă.
Şi această lume haină va deveni încet, dar cu siguranţă un
loc plin de armonie voioasă.
Şi toţi vor cânta şi dansa şi râde
la fel ca Micul Elf.
Un final fericit. La asta v-aţi gândit?
Fiindcă mă îndoiesc grozav, că o va crede cineva, pe o femeie moartă.
Nu te vei atinge de mătuşa Josephine.
Va spune tuturor ce s-a întâmplat.
Nu, nu, nu, nu voi spune nimic, nimănui. Promit.
Te rog să nu mă arunci la lipitori.
Poţi să păstrezi averea. Poţi să iei copiii.
Mătuşă Josephine!
Te rog.
Bun venit la bord. Cartof cald.
O să plec. Îmi voi vopsi părul. Îmi voi schimba numele.
- Dar cu noi, cum rămâne? - Linişte, copii. Vorbesc adulţii.
- Cred că nu va trebui să te omor. - Nu.
Pe de altă parte, cu acel mic truc al tău, de la fereastră,
nu prea eşti o persoană de încredere.
Dar...
...pot să fiu şi milos.
"Nu ai."
Ce?
Ai zis "n-ai." E greşit gramatical. Trebuia să spui,
"Nu prea ai fost o persoană de încredere."
Mersi că m-ai corectat.
Nu face nimic.
Nu. Nu, nu, nu. Mătuşă Josephine. Mătuşă Josephine!
- Mătuşă Josephine. - Nu poţi...
- Mătuşă Josephine. Mătuşă... - Mătuşă Josephine. Sari!
Ai înţeles ideea.
Mătuşă Josephine.
Am făcut tot ce s-a putut.
Toţi să stea liniştiţi.
Copii? Voi sunteţi?
Dle. Poe! Ne...
Înecăm.
L-am salvat! Am salvat copilul din faţa lipitorilor!
Înapoi în adâncuri, diavoli fără degete.
Nu veţi devora capul băiatului, azi.
Conte Olaf? Ce faci aici?
Dle. Poe, te rog. Conte Olaf, ce faci aici, omule?
Ştiu, ştiu. Nu trebuia să vin.
Dar când am auzit că copiii sunt în pericol, a trebuit să vin.
Chiar dacă nu sunt...
...potrivit, ca să le fiu tutore.
Se pare că m-am înşelat în privinţa dumitale, Conte Olaf.
- Nu! - Nu.
Ai dovedit că poţi fi un tutore excepţional şi capabil.
Şi voi fi iertat în responsabilitatea mea,
dacă nu am plasat copii cu tine imediat.
- Dacă nu erai tu, cop... - Nu o spune!
Nu pot suporta gândul de a-mi pierde micile comori.
Chiar şi gândul unei moşteniri masive,
ar fi o amintire constantă a durerii mele.
Ei, ei, nu e nevoie să fii nervos din cauza asta.
Legea arată clar că nu vei moşteni averea Baudelairilor
dacă li se întâmplă ceva copiilor.
Pardon?
Nu, nu. Cu excepţia, desigur, a rudelor şi a cuplurilor măritate.
Zău?
Dle. Poe,
v-am spus de noua noastră piesă?
Critic.
Critic!
Pelerina, dle.
Nu încerca să-mi descoperi partea bună.
Ce pune la cale? De ce suntem în piesă?
Se foloseşte de asta ca suport. Se spune că, dacă 2 oameni sunt căsătoriţi,
au dreptul fiecare, la banii celuilalt.
Nu, dar e numai o piesă. Nu poate obţine averea noastră, căsătorindu-se cu mine, într-o piesă.
Nu pot?
Conspiratori. "Cezar trebuie să moară. Cezar trebuie să moară. Cezar trebuie să moară."
Ca aceasta să fie o căsătorie legală,
trebuie să fie administrată de un judecător de pace, şi de bună voie.
Aşa scrie aici.
Justice Strauss, eşti gata pentru debutul tău?
Uită-te la tine. Violet, arăţi atât de bine.
Tu eşti mireasa, eu sunt judecătorul. Cine e mirele?
Nu, Justice Strauss, nu înţelegi. Piesa e reală.
Da! Da.
Trebuie să fie reală. De aceea te-am ales.
Toţi actorii pe care i-am intervievat, le lipsea necesarul...
Care e cuvântul pe care-l caut?
- Păr? - Mâini?
Veridicitatea.
Acum, aminteşte-ţi, Justice Strauss,
trebuie să spui cuvintele, la fel ca la o nuntă reală.
Sper că ai înţeles. Sunt "vânători" de talente în public
care caută pe cineva de vârsta ta. Totul se bazează pe asta.
De ce a trebuit să-mi spui asta? O, D-zeule.
Du-o la machiaj.
Bucuraţi-vă! Îmbrăţişaţi fluturii.
Asta e ridicol. Violet are doar 14 ani. Nu se poate mărita legal.
Poate, dacă are permisiunea tutorelui ei.
Şi care e acela? O, da. Eu!
Fii atent, şoarece de bibliotecă.
Da. O dată ce ai spus "Da" şi ai semnat certificatul de căsătorie,
vei fi cu adevărat, iubita mea soţie.
Vei găti şi curăţa şi îmi vei masa limba
şi îmi vei tăia părul, unghiile galbene de la picioare.
Hei, căsătoria nu e un picnic. Trebuie să te ocupi de ea.
Nu voi spune niciodată "Da." Niciodată.
Cred că vei spune...
...dacă te uiţi puţin, acolo sus.
Las-o în pace!
Cu plăcere. Dă-i drumul.
- Nu! - Aşteaptă puţin.
Dacă nu spui "Da,"
sau dacă se va întâmpla ceva care să întrerupă piesa asta,
voi spune doar un cuvânt,
şi jos vor veni, leagănul şi toate.
Cum ai putut? E doar un copil.
O, Violet. Violet, Violet, Violet.
Violet.
Ai 14 ani.
Ar trebui să ştii deja, că nu poţi avea tot ce îţi doreşti.
Vrei o viaţă fericită? Un acoperiş deasupra capului?
Un loc care să fie numai al tău...şi toate alea?
Şi cum rămâne cu ce vreau eu?
Vreau acea avere enormă
şi ca orice investigaţie asupra mea să înceteze.
Mă vei ajuta să obţin ceea ce vreau...
...astă-seară.
Publicul meu aşteaptă.
Doamnelor şi domnilor, vă rog să aplaudaţi
pentru "Fantasticul Mariaj."
Nu. Nu vei face asta.
Trebuie.
Nu, fii serioasă. Întotdeauna e ceva.
Întotdeauna e ceva.
Nu, nu şi de data asta.
Dar...
Camel, dă-i drumul.
- Du-te, Klaus. - Violet.
Du-te!
Mişcă-ţi cocoaşa, Camel. E rândul tău.
Ce ar face Violet?
Întotdeauna e ceva. Întotdeauna e ceva.
Dar stai.
Ce e aia?
E contele, în autogirul său.
Nu am ştiut că au un buget aşa de mare.
Da, sunt eu, am venit să-mi iau soţia.
Şi tu, dle, ai fost luat prin surprindere.
Atenţie. Următoarea scenă poate fi foarte violentă.
Fugi, nemernicule!
Lothario cel chel!
Ţine asta. Şi asta.
Mă ajută cineva?
Să înceapă nunta.
Nu te uita în jos.
Conte Olaf, o iei
pe această fată să-ţi fie soţie fidelă,
la greu şi la bine, până când moartea vă va despărţi?
Până la moarte,
cu siguranţă accept.
Violet Baudelaire, îl iei
pe acest...Conte Olaf
să-ţi fie soţ fidel,
la bine şi la rău, până când moartea vă va despărţi?
Justice Strauss, eu...
Accept.
- Nu îl merită. - Nu.
- Te gândeşti la asta? - Nu, nu o face.
- Acum, tot ce a mai rămas... - Sunny?
...e ca acest cuplu fericit să semneze certificatul de căsătorie,
şi această unire va fi...
oficială
şi legală.
Sunny, unde e cheia? Cheia de la lacăt.
Cu mâna dreaptă, te rog.
Copii, mă tem că trebuie să vă informez
de un eveniment extrem de neplăcut.
Îmi pare foarte, foarte rău să vă spun asta, dar părinţii voştri au pierit într-un incendiu,
ce v-a distrus întreaga casă.
Aceste lucruri nu se întâmplă pur şi simplu.
Haide, haide, haide, haide!
Uite ce am făcut, cu mica voastră casă.
Să terminăm aici.
Şefule.
Ce e? Sunt cam ocupat acum.
Avem o problemă.
Unde eşti?
Uită-te în sus.
Bună!
Şi astfel se încheie piesa noastră!
Nu, aşteaptă, nu a fost o piesă!
Contele Olaf era în stare să o omoare pe Sunny, dacă nu acceptam căsătoria asta.
E ridicol.
Nu, trebuie să mă ascultaţi.
S-a măritat cu mine, doar pentru averea Baudelairilor.
Nu, partea asta e adevărată, de fapt.
Ce?
Violet şi eu suntem într-adevăr un cuplu fidel şi norocos,
fiindcă, vedeţi,
ne-am căsătorit într-o ceremonie oficială,
cu jurăminte oficiale şi legale
în faţa unui judecător de pace de încredere.
O, D-zeule, ce am făcut?
Îmi pare rău! Nu am ştiut!
În primul rând,
dă-i pe ceilalţi 2 puşti la adopţie, separat,
în colţuri diferite ale lumii.
Aceşti copii sunt indiscreţi când sunt împreună.
- Dle. Poe! - Nemernic de nedescris! Arestaţi-l!
Pentru ce?
Fiindcă este un monstru lacom!
Haide.
O, eu sunt un monstru? Eu sunt monstrul?
Tu eşti monstrul.
Haide. Haide.
Aceşti copii au încercat să-ţi spună, dar nu i-ai ascultat.
Nimeni nu-i ascultă pe copii, niciodată.
- Haide. - Crezi că eşti nevinovat?
Eşti complice.
Acest certificat spune că eu am averea acum.
Fii serios!
Şi nu mai poţi face nimic, în sensul ăsta!
Ce crezi? Prea diabolic? Ajută-mă cumva.
Hei, căsătoria nu e un picnic.
O, apropo, eşti un actor teribil de prost.
Haide,
să rămânem lucizi în asta.
Dacă îmi faci ceva, te cobori la nivelul meu, şi atât.
Ca să nu mai vorbesc de exemplul prost pe care-l dai copiilor.
Vinovat.
Sunt încântat să anunţ că Contele Olaf a fost capturat,
pentru prea multe crime, ca să le mai amintesc.
Şi înainte de a-şi executa sentinţa pe viaţă, a fost hotărârea judecătorului
ca Olaf să sufere pentru fiecare greutate
pe care a provocat-o copiilor. - Da!
Ieşi! Ieşi!
O, nu.
Baudelairii au câştigat.
Un cuvânt care aici înseamnă: "demascarea unui piroman crud şi fără talent,
şi rezolvarea misterului incendiului Baudelairilor. "
Dacă justiţia ar fi atât de bună, măcar.
Contele Olaf a dispărut, după ce membrii juriului său i-au schimbat sentinţa.
Cât despre Baudelairi, ce îi aşteaptă în continuare e neclar.
Dar de un lucru erau siguri, în timp ce urcau
încă o dată, pe bancheta din spate a maşinii d-lui Poe..
Că se mutau.
Nu vă faceţi griji, copii,
sunt sigur că autorităţile îl vor prinde pe Contele Olaf în curând.
Nu, nu, nu vom mai avea de a face cu acel om teribil, din nou.
Înainte să plecăm,
poate ar fi timp, pentru o ultimă oprire.
"Violet, Klaus şi Sunny." Ne este adresată nouă.
Uită-te la timbrele astea.
A fost prin Anglia şi Roma şi Kenya şi Islandia.
Nici măcar nu ştiu unde sunt astea.
De la cine e?
De la mama şi tata.
E scrisoarea.
Scrisoarea ce nu a mai ajuns niciodată.
"Dragi copiii, de când suntem în străinătate,
ne e foarte dor de voi toţi.
Anumite evenimente ne-au forţat să ne prelungim călătoria.
Într-o zi, când veţi fi mai în vârstă,
veţi afla totul despre oamenii care ne-au ajutat,
şi pericolele prin care am trecut.
Uneori, lumea pare un loc sinistru şi neprietenos.
Dar credeţi-mă că este mai mult bine în ea, decât rău.
Trebuie doar să căutaţi mai mult.
Şi ceea ce pare a fi o serie de evenimente ghinioniste,
de fapt, pot fi primii paşi ai unei călătorii.
Sperăm să vă strângem în braţe curând, dragilor.
Dar în caz că scrisoarea de faţă ajunge înainte să ne întoarcem noi, să ştiţi că vă iubim.
Ne simţim mândri să ştim, că indiferent de ce se întâmplă în viaţa asta,
voi 3 veţi avea grijă unul de altul
cu bunătate şi curaj, şi dezinteresaţi,
cum aţi fost întotdeauna.
Şi ţineţi minte un lucru, dragilor, şi nu-l uitaţi niciodată:
că indiferent unde ne aflăm, să ştiţi că atâta timp cât vă aveţi unul pe altul,
sunteţi o familie, şi sunteţi acasă.
Dragii voştri părinţi."
Transmiţând torţa e un ritual de trecere ce poate lua multe forme.
Dar poate că cel mai puţin cunoscută şi mai surprinzătoare,
e efemeritatea unui binoclu.
Dragi cititori, sunt oameni în lume,
care nu cunosc mizeria şi suferinţa. Şi se consolează
cu filme voioase despre păsări ciripitoare şi elfi haioşi.
Sunt oameni care ştiu că este întotdeauna un mister de rezolvat.
Şi se consolează în cercetarea
şi notarea oricărei dovezi importante.
Dar această poveste nu e despre asemenea oameni.
Această poveste e despre Baudelairi.
Şi ei sunt genul de oameni care ştiu că întotdeauna e ceva.
Ceva de inventat, ceva de citit,
ceva de muşcat şi ceva de făcut
pentru a crea un altar, oricât de mic.
Şi din acest motiv, sunt bucuros să o spun,
că Baudelairii erau foarte norocoşi, într-adevăr.
Traducerea şi adaptarea: Remus
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro
Sprijină-ne pentru a deveni membru VIP şi a elimina toate anunţurile www.OpenSubtitles.org