Acţiunea şi personajele din acest film sunt imaginare.
Orice asemănare cu nume sau fapte reale este o pură coincidenţă.
- A explodat toată încărcătura? - Da, nu mai există nici un risc.
Se apropie de craterul făcut de explozie.
Ce face acolo, pentru Dumnezeu?
Jansen!
HIBERNATUS
- Încet. - În regulă.
Luni, 2 Februarie.
Expediţia franco-daneză, condusă de profesorul Jansen şi căpitanul Lecau,
descoperă în partea extremă a nordului Groenlandei
corpul unui om foarte bine conservat într-o bucată de gheaţă.
Marţi, 3 Februarie.
Câteva bucăţi din cargoul "La Galand", dispărut în largul Mării Spitzberg în 1905,
sunt găsite aproape de corpul necunoscutului.
Modelul încălţămintei necunoscutului, corespund cu data naufragiului.
Corpul "Omului Congelat" este prizonier al gheţii de 65 de ani.
Sămbătă, 7 Februarie.
Un elicopter al expediţiei, va transporta chesonul izoterm
conţinând necunoscutul din blocul de gheaţă.
Poţi să-l ridici!
În direct de la spitalul Polyken
unde vom asista la conferinţa de presă a profesorului Eduard Loriebat,
specialist în criogenie.
Profesorul Loriebat asistat de profesorul Barkoff,
care conduce secţia psihiatrică a spitalului,
sunt acum în faţa jurnaliştilor veniţi din lumea întreagă.
Doamnelor şi domnilor.
Sunt acum în măsură să vă confirm anumite nemulţumiri,
pe care nu le-am putut împiedica, ca să circule.
După 36 de ore de revitalizare progresivă,
Dr. Barkoff şi eu am constatat reluarea activităţii cardiace.
- Dar este fantastic, nu-i aşa? - Da, e nebunesc.
Nebunie!
De câteva ore metabolismul a intrat în normal.
În momentul în care vă vorbesc pacientul este fiziologic, în viaţă.
- Draga mea, draga mea... - Este o nebunie.
Domnule profesor, pentru a explica această unică supravieţuire
care este punctul dumneavoastră de vedere personal?
În anul 1905 cargoul mixt "La Galand" transporta câteva tone de glicerină.
În momentul coliziunii cu un aisberg
este probabil că hibernatul a fost acoperit de acest produs
şi pus în situaţie de congelare rapidă.
Glicerina a protejat structurile celulare, evitând coagularea.
Dar este formidabil, nu găsiţi?
Cum? Ascultaţi, găsim în gheaţă trupul intact al unui om dispărut de 65 de ani,
facem tot posibilul şi îl readucem la viaţă.
Şi asta nu este interesant?
Bine.
Dragi prieteni, să revenim la problemele noastre.
Director al unei firme franceze de ambalaje de mai bine de 25 de ani
nu am urmărit decât un singur scop.
De a respecta şi a servi pe bunii şi fidelii mei clienţi.
De asemenea...
Aş dori ca marfa noastră pariziană să fie...demnă de piaţa Europeană.
Ar... trebui !
Ar trebui ca firmele franceze... Treci!
... trebuie ca firma franceză de ambalaje... să devină, mâine...!
... să devină mâine, una a viitorului.
Cred că ar fi bine să urmăm exemplul, domnului Crépin-Jaujard.
În întreprinderile căruia se dezvoltă tehnica ambalajelor franceze.
Stimaţi prieteni.
Nu este numai o onoare, dar este şi o mare bucurie pentru mine,
de a putea anunţa cu ocazia acestei modeste inaugurări
viitoarea logodnă a lui Evelyne, fiica domnului Crépin-Jaujard,
cu micuţul meu Didier.
Dragul Didier, care este fiul scumpilor mei prieteni Tartass,
care au putut, care au ştiut...
care au înţeles... care au simţit.
Cum aş putea spune?
Cum voi, aţi spune?
- Este dificil de spus. - Îmi puteţi spune mâine.
Priviţi, ce pereche minunată.
În sănătatea voastră, copiii mei.
Şi fiţi fericiţi. Dacă nu acum, poate mai târziu.
Da, ştiu... ştiu, căsătoria este acţiune serioasă... fără implicaţii din exterior...
Dragă domnule avocat, decoraţia.
- Legiunea de Onoare. - Da, Legiunea de onoare.
- Este rezolvată. - Mulţumesc, domnule avocat.
- Şi când o voi primi? - Săptămâna trecută.
- Oh, nu înţeleg. Când o voi primi? - Săptămâna trecută.
Nu, pe a mea am primit-o, săptămâna trecută.
Dar nu înţelegeţi? Pe a mea, când o voi primi?
Nu mai este mult. Este iminent.
Dar nu se poate mâine.
Charles!
- Doriţi ceva? - Nu. Ce este asta?
- Asta este Legiunea de Onoare. - Este a lui!
- Cine i-a dat-o? Dumneavoastră i-aţi dat-o! - Nu, nu.
- Pleacă. - Mulţumesc, domnule, rămân dator.
Numai aştept până mâine.
Asta nu, este a mea!
Hubert, dar ce faci scumpul meu?
- Îmi permiteţi ca să-ţi spun Hubert? - Da, vă rog.
Este totul minunat, cu adevărat minunat.
Aţi reuşit cu transformările, va merge perfect.
Şi veţi vedea. Împreună vom realiza lucruri mari.
De care vor profita copiii noştrii.
Mă găndesc totuşi la acest om.
Hibernarea, după 65 de ani de somn. Totul pare fantastic.
- Este chiar înspăimântător. - Dar, de ce?
- De ce? Este un bătrân de 85 de ani. - Da, ai dreptate.
Este un bătrân de 85.
Aşteptaţi, presupunând că are descendenţi.
Veţi vedea ce figură vor face nepoţii care sunt mai bătrâni ca el.
Vă daţi seama ce circ.
Mai ales, pe capul cui va cădea.
Ei sunt... paf!
- Domnule! - Da?
A venit poliţia, domnule.
- Ce spui? - A venit poliţia.
- Unde? - Acolo.
- Domnule. - Domnul Tartas?
- Da, eu sunt. - Am o înştinţare pentru d-voastră.
Da, am aflat, mulţumesc.
Uitaţi-vă, Ministerul de Interne, Secretariatul General. Totul e pregătit.
Domnul Tartas, vă rog. Domnul Secretar General vă aşteaptă.
- Domnule Secretar General. - Dragă domnule Tartas.
- Ce onoare. - Vă rog, poftiţi.
- Luaţi loc. - Mulţumesc.
Cred, domnule, că această convocare v-a surprins.
Nu mă aşteptam la o asemenea onoare, d-le Secretar General.
Bineînţeles, aţi auzit vorbindu-se de "hibernat".
Da, totuşi... Nu înţeleg, ce...?
Vă întreb, dacă aţi auzit vorbindu-se de "hibernat".
- Da, ca toată lumea. - E bine, "hibernatul" a fost identificat.
Foarte bine.
Dar nu văd, care este legătura cu mine, domnule Secretar General.
Dumneavoastră cunoaşteţi familia "hibernatului".
Este o familie apropiată. Foarte apropiată.
Foarte apropiată? Mă intrigaţi. Ce familie?
A dumneavoastră, domnule.
- A mea? - Da, domnule.
Domnule Secretar General mă numesc Hubert Barere de Tartas.
Îmi cunosc strămoşii după nume, prenume, pre-prenume până la Ludovic al-VIII-lea.
Unii au căzut pe câmpul de luptă împotriva barbarilor,
alţii au murit în mod natural în castelul lor, dar vă pot garanta
nici un Barrere de Tartas nu a murit congelat la Polul Nord.
Dar, domnule. "Hibernatul" nu este un Tartas.
Se numeşte Paul Fournier.
Fournier. Acest nume nu vă spune nimic?
Fournier, este un nume comun.
Soţia dumneavoastră nu este un Fournier?
Nu cred că este posibil,doar nu pretindeţi, d-le Secretar General,
că "hibernatul" este rudă cu soţia mea.
Îi sunteţi bunic, domnule.
- Mă scuzaţi, sunt ce? - Bunicul său.
Domnule Secretar General, iubesc umorul, dar am oroare de anumite glume.
Domnule, aparţin unui loc în care foarte rar se fac glume.
Ce şansă pentru ţara noastră, nu-i aşa?
Dacă "hibernatul nu moare, s-a făcut cea mai mare descoperire din toate timpurile.
Supravieţuirea! Ce spuneţi?
Profesorul Loriebat, care are toată încrederea noastră, vă aşteaptă împreună cu doamna la spital.
- Edmée! Ce faci aici? - Semnătura, d-le. Cecul săptămânal.
Edmée! Edmée, pentru Dumnezeu!
- Ce-i? Nu mai urla aşa! - Semnătura.
Poftiţi, semnaţi acolo.
Îi spuneam domnului, că doamna trebuie să semneze.
- Iată şi semnătura. Mulţumesc. - Vă rog să mă iertaţi.
E necesar, doamna trebuie să semneze, este normal ca...
Haide, mai repede! Ascultă!
Doar tu ştii, unde îţi este bunicul?
Spune-mi, unde îţi este bunicul ?
- Care? - Bunicuţul Fournier.
Ce întrebare ciudată.
Hubert, dar a murit de mult.
- Mort în timpul voiajului. - Unde?
Cred că la Dampierre.
- Aş vrea, ca să fi sigură. - Dar Hubert, ce s-a întâmplat?
- Deci? - Eram mică, când mama a murit.
Şi am fost la cimitir o dată sau de două ori.
O eroare este totdeauna posibilă. Să mergem la cimitir!
- Nu! Dar porumbelul meu... cine vrea să ştie? - Eu vreau să ştiu, eu!
- Deci unde este? - Nu-mi mai amintesc.
- Dar aminteşte-ţi. - Poate pe acolo.
Atunci să megem.
- Nu, nu este aici, era pe o alee. - Alei sunt peste tot.
Ascultă scumpa mea. Tu vei căuta pe acolo, iar eu voi căuta pe aici.
Nu, nu...
Hubert! Am găsit!
Aşteaptă!
Bunica Fournier este aici.
Dar bunicul ? El nu este aici, ea este singură!
Este singură...
Bunica era văduvă, bunicul este în altă parte.
- Bine dar eşti sigură, trebuie să fim siguri. - De ce să fi sigur?
- Vrei să îţi spun unde e bunicul? - Da?
Este într-un cub de gheaţă! Şi de 65 de ani stă în gheaţă.
Nu-ţi spune nimic 65 de ani, gheaţă?
- Vrei să spui că "Hibernatul"... - Da, asta am avut de spus.
Mami, bunicul s-a întors.
- Hai să mergem, scumpa mea. - Da, da, vin.
Este pui în frigider, scumpule. Sofie se va ocupa de tine.
Dacă ai ştii, cât sunt de nerăbdătoare, de a face cunoştiinţă cu bunicul.
Edmée!
- Edmée! Unde-i maică-ta? - În garaj.
Priveşte, uite-ţi strămoşul.
- El este? - El este strămoşul. - Arată bine.
- Uite, strămoşul, Sofie. - Nu arată rău.
Te rog să te ocupi de micuţ, şi să fi mai serioasă.
- Cu plăcere, domnule. - Edmée!
Ce vrea şi bătrânul?
Da, domnule?
Am auzit, că Paul s-a întors.
- Care Paul? - Paul Fournier.
Nu începeţi, lăsaţi-mă în pace. Nu ştiu nimic, nu cunosc detalii.
- Dar este vechiul meu prieten. - Nu mă interesează? Nu voi spune nimic.
- Nu spun nimic. - Cum arată, este bine?
- Lasă-mă, lasă-mă să plec. - Dar nu stau în faţa maşinii, puteţi pleca.
- Ba da, mă ţineţi pe loc. - Doar dacă era în faţă.
- Da, dar nu se îndepărtează. - Dar nu vă reţin de loc.
Lasă-mă să plec!
Şi totuşi este un vechi prieten.
Vom intra acum într-un mediu steril.
Doamnă.
Şi nu uitaţi că cel mai mic şoc poate compromite nu numai starea psihică,
dar şi viaţa, este încă foarte bolnav.
El se crede încă în 1905.
Un ultim sfat...
O să-l găsiţi foarte schimbat.
Nu au importanţă aparenţele. Inima mea nu se va înşela.
Este oribil ! Visez! Nu-l recunosc pe acest monstru!
Dar nu-i posibil, vă bateţi joc de noi? Uitaţi-vă, este noaptea sălbaticilor !
Nu este el! Poftim, uitaţi-vă. Nu este el!
- Domnule, trebuie să ne calmăm. - Şi după aceea?
După aceea îl vom rade. Pentru asta v-am aşteptat.
Trebuie ras? Atunci, să-l radem!
Avem aici tot ceea ce ne trebuie.
Doctorul Bibolini este unul dintre eminenţii noştri psihiatrii.
Dânsul este cel care se ocupă de echilibrul psihic
şi readaptarea progresivă a rudei dumneavoastră.
Nu ştiu încă, dacă acest om îmi este strămoş, domnule.
Şi dacă este, l-aţi ţinut în această stare respingătoare,
o singură întrebare îmi vine: De ce?
Deoarece, doamnă, nu ştiu cum va reacţiona
în confruntarea decisivă cu propria persoană.
În dimineaţa asta îi voi da o oglindă. Şi atunci voi vedea ce se întâmplă.
Ceva obiecţii, scumpe coleg?
Din punct de vedere fizic este într-o stare bună.
Restul vă priveşte, dragă colega!
Foarfecă.
Îşi va aminti ce s-a întâmplat?
Câteva imagini despre viaţa familială, dar înainte de căsătorie.
- Şi o va uita pe bunica? - Fără îndoială.
Din cauza hibernării, celule nervoase cedează şi memoria sa are lacune.
Hubert, el este!
Este bunicul !
Mi l-aţi înapoiat. Mulţumesc, profesore.
Domnule profesor, ce ar trebui să facem?
Dar ce întrebare este asta. Să-l aducem acasă.
Îmi pare rău, doamnă, dar nu se poate. Aparţine ştiinţei.
- Da sigur, da...da. - Şi mie îmi pare rău, aparţine familiei.
Bunicul nu este un cobai, este o fiinţă umană, domnule.
Dar turturica mea, domnii au dreptate.
Dacă ar fi după mine,şti doar... el aparţine ştiinţei, în întregime...
Dar doamnă, reacţiile sale sunt imprevizibile, pasionale.
Toată umanitatea aşteaptă evoluţia sa psihică.
- Şi fiziologică. - Mă scuzaţi, dar nu-mi pasă.
Edmée, gândeşte-te. Bunicul tău se crede în 1905.
Aici ar putea crede, dar la noi...
Având afecţiunea familiei va înţelege progresiv lucrurile.
- Veţi vedea... - Nu vom vedea nimic, mă opun categoric.
Puţină neatenţie ar putea duce la traume psihice ireversibile.
Binenţeles, domnii ştiu ce trebuie să facă. Eu sunt de acord, fi şi tu.
- Vino, îngerul meu. - Îl veţi vedea în curând.
Dealtfel discutăm degeaba, este o decizie guvernamentală.
- Dar nu-mi pasă de Guvern. - Sst!
- Ce? Cum sst! - Nu-mi pasă! Nu-mi pasă de guvern!
Atenţie, zâmbiţi, vă rog.
Totuşi, ce gândesc despre "hibernat", părinţii tăi ?
Tata are oroare de acest gen de publicitate.
Atenţie, nu te mişca. Gata.
Mama spune că este o ruşine.
- Eu o găsesc mai mult o curiozitate. - O curiozitate, dar este extraordinar.
Am un bunic de vârsta mea, îţi vine să crezi?
Săracul om, eu găsesc situaţia plină de tristeţe.
Dar este viitorul.
Te poţi îngheţa la 20 de ani, te scoli peste 50 de ani,
şi ai tot 20 de ani. Nu ţi-ar plăcea?
- Didier! - Evelyne, nu te-am observat.
- În viaţă eşti tânăr doar odată. - Eşti sigur, tată.
Tâmpitul tău fiu stă degeaba alături de Evelyne de un an.
Cred că împreună cu capitalul tatălui ei am fi la adăpost de orice probleme.
Didier este încă prea tânăr.
Până atunci, micul meu înger adorat, am o mare problemă financiară...
Pune frumoasa ta semnătură, aici.
Nu mă interesează, îl vreau pe bunicul.
Avem şi alte probleme decât bunicul, şi acum nu mai poţi fără el.
Eu am simţul familiei.
Îl voi aduce pe bunicul tău, semnează aici, îngerul meu.
Tot ceea ce doreşti când va fi aici.
La dracu!
Nu drăcui, ştii că detest.
Hai la culcare, turturica mea. Totul se va aranja.
Chiar visezi, Hubert?
Charles a pregătit camera de oaspeţi.
- La dracu! - Noapte bună, prietene.
Bună seara, domnule avocat. Care sunt noutăţile?
Îmi cer scuze că am sunat la ora asta, dar am avut treburi la palatul de justiţie.
Să vorbim despre, "hibernatul" vostru.
Am studiat cu atenţie cazul. Este o problemă, nu?
- Ştiu că este o problemă, deci? - Este foarte simplu, dragă prietene.
- Problema absenţei. - Dar ce spune legea?
Legea este formală, desigur.
Deci, Paul Fournier este în viaţă, nu-i aşa?
Deci, va intra în posesia tuturor bunurilor sale.
- Cum asta? - Totul îi aparţine.
Cum totul îi aparţine? Dar eu fac propunerile.
Nu puteţi face nimic fără consimţământul său.
- Nu este posibil. - Îmi pare rău, dar asta este situaţia.
Dar trebuie să facem ceva!
Scuză-mă, dar mai am două dosare foarte urgente de studiat.
La naiba!
Edmée! Deschide!
- Dorm. - Ai avut dreptate, este o imfamie. Deschide!
- Dorm. - Ţi-l voi aduce pe bunicul.
Îl iubesc, este atât de drăguţ, nu mai pot fără el.
Edmée, deschide! Turturica mea!
Dorm.
Domnule profesor, vă somez să mi-l redaţi pe bunicul soţiei mele.
- Imposibil. - Nu înţeleg nimic. Cum?
- Am spus că nu este posibil. - Domnule profesor, atenţie.
Presa este afară, voi anunţa toată lumea. Voi da statul în judecată!
- Da? Sub ce acuzaţie? - Ce acuzaţie, sechestrare arbitrară.
Dragă domnule, pentru "hibernat" noi suntem în 1905.
Nu sunteţi născuţi încă.
Voi nu existaţi. Şi s-ar putea să nu existaţi niciodată.
- Domnule! - Da. - Este un domn care vă caută...
- De ce nu-mi spui? - Dar v-am spus.
- Când? - Acum. - Eşti un mincinos.
- Bună ziua, domnule doctor. - Încântat să vă văd. Domnule de Tartas...
avem datoria de a-l împiedica pe Loriebat, de a comite o eroare care ar putea fi fatală.
- Cum asta? Nu înţeleg. - Luaţi loc.
Ar putea fi fatală? Pentru ce?
Sunt acum convins că Loriebat, se înşală, chiar grav.
- Sigur? - Ascultaţi.
Pentru a-l ajuta pe Fournier ca să-şi găsească echilibrul psihic,
trebuie adus neapărat în mijlocul familiei.
- Asta am spus şi eu, tot timpul. - Lăsaţi-mă să continui.
Profesorul Loriebat a obţinut în dimineaţa asta, autorizaţia oficială
de a transfera subiectul la o casă de odihnă în provincie.
Dar nu se poate, domnule doctor! Să-l încredinţezi la străini?
- Când noi suntem aici, şi putem... - În regulă, ascultaţi-mă.
Transferul va avea loc mâine, sub escortă. Trebuie acţionat rapid,
dar nu pot acţiona singur. Şi nici nu pot cere ajutor unor străini.
Domnule doctor, aştept indicaţiile.
Am câştigat şapte minute faţă de ora prevăzută.
Cănd se va trezi, nici nu va şti că a schimbat camera.
Nu aveţi de ce să vă faceţi griji, dimineaţa asta va fi acasă la el.
- Dacă am asculta toţi bolnavii... - Da, dar în cazul ăsta nu are de ales.
Domnule profesor.
Hubert, mi-e rău.
A început să mă doară capul.
Ascultă-mă, te rog... Nu complica şi tu mai mult situaţia.
- Mi-e foarte rău ... - Nu, nu pe targă.
Nu pe targă! Scoală-te!
Respiră, Edmée.
Edmée, ţi-e mai bine?
- Ţi-e mai bine? Aşteaptă. - Nu! Lasă...
Nu, s-a sfârşit. E în regulă.
Ajunge! Dă-i drumul. E prea mult.
Nu vreţi să mergeţi cu asistenta mea, înainte de a pleca?
Vă rog, domnilor, mi-e sete.
Aş vrea o bere foarte, foarte rece. Dumneavoastră?
Semnalul, să mergem! Lasă-mă!
Nu văd nimic! Nu!
Opreşte-te!
Nu-ţi mai dau niciodată oxigen. Apucă targa.
Apucă de mâner, şi ţine bine. Haide!
Domnule doctor, vreţi să veniţi.
Haide, mai repede.
Ajută-mă... Atenţie la scări!
Ajunge! Ajunge! Cu forţă, hai!
Pleacă! Mă încurci.
- Este totul bine? - Foarte bine, urcaţi.
O frumoasă decolare, nu?
- Este departe locul de întâlnire? - Cum?
- Este departe locul de întâlnire? - Cam în 20 de minute.
- Chiar se crede în 1900? - Cum?
Vă întreb dacă se crede în 1900?
- Da, da, totul va fi bine. - Mai repede Hubert, se trezeşte!
- Vom avea probleme. - Aţi spus că nu vor fi probleme!
Cum adică, aţi spus că va dormi încă o jumătate de oră!
Dar nu este reglat ca un cronometru. Am putea avea necazuri.
Unde? Se trezeşte! Să mergem mai repede!
Doamne!
- N-ai văzut pe unde mergi? - Vezi-ţi de treaba ta, vezi de ea.
Unde sunt?
- Ce s-a întâmplat? - O mică căzătură de pe cal.
Ce cal?
Ce făceam eu pe cal?
Aveţi răbdare, vă veţi aminti cu timpul.
Suntem în anul 1905.
Sara Bernhardt a triumfat pe scenă
şi domnul Lupé este încă preşedinte.
Nu, nu este adevărat. Chiar au îndrăznit.
- Lăsaţi-mă! - Vă rog, vă rog.
- Dar sunt profesorul Loriebat. - Bineînţeles.
Dar lăsaţi-mă în pace. Eu sunt prufesorul Loriebat!
Domnule director, domnule director! Repede!
- Dar staţi liniştit! - Daţi-mi drumul!
Dar este foarte agitat.
Unde este profesorul Loriebat, care trebuia să-l însoţească?
Sunt aici!
- Lăsaţi-mă, mă descurc! - Profesore!
- Nu înţeleg ce s-a putut întâmpla. - Eu da. Unde este un telefon?
Unde este telefonul?
A trebuit să ne adaptăm epocii ne-am gândit că un telefon...
Ajunge!
Cheamă de urgenţă poliţia, securitatea teritorială şi armata.
- Ce s-a întâmplat, domnule profesor? - Cum adică, ce s-a întâmplat?
S-a întâmplat domnule că mi-a furat pacientul.
- Aţi spus că v-aţi înşelat. - D-voastră aţi spus s-o iau la dreapta!
- Asta mai lipsea. - Iată-ne ajunşi.
Veniţi încoace.
Ţineţi asta, în sus.
A plecat, a plecat, unde s-a dus?
- Ba nu, este aici. - Unde?
Ambulanţă pe drum, comportament suspect. Caută în mod vizibil de a ocoli barajele.
Fără intervenţie directă? Bine.
- Ne-au văzut, suntem pierduţi. - Nu suntem pierduţi. Unde suntem?
- După toate ocolurile, nu mai ştiu. - Repede, Hubert, cred că se trezeşte!
Trebuie să scăpăm cu orice preţ.
Doctore, se trezeşte!
Nu, să nu vă gândiţi.
Ţineţi-l, ţineţi-l bine.
Daţi-i asta... Daţi-i o pilulă.
Mergem la o biserică. Construcţie veche.
Când se va trezi, va vedea lucruri cunoscute.
Da, aşa va fi.
Nu vă place?
- Nu aveţi altceva. - Nu, îmi pare rău.
Hubert, priveşte... Nu, acolo!
Mânăstirea Fromantines Secolul al-XV-lea
Toată lumea coboară! Formaţi o linie continuă!
Deci, nu mă lăsaţi să intru.
- Stai! - Daţi-mi mie asta.
Doctore Bibolini, domnule de Tartas!
Vă dau un sfert de oră pentru a vă preda.
Actul grav pe care l-aţi comis merită sancţiuni.
Fiţi rezonabili, şi voi încerca să ameliorez situaţia voastră.
Aştept răspunsul vostru.
- Doarme, putem pleca. - Ai uitat că suntem încercuiţi.
Nu. Nu aveţi aici un tunel secret? Ceva în subteran...
Prea târziu, mai bine am abandona.
Acum, spune-mi de ce? Nu-i bine.
El nu aparţine statului, aparţine familiei. Nu-i aşa, părinte?
Acum nu, fiule, acum aparţine lui Dumnezeu.
- Dar nici nu v-aţi uitat la el? - Deoarece i-a conservat viaţa în mod miraculos
şi pentru că v-a condus paşii până la casa noastră.
Dorinţa Domnului a fost exprimată.
Destinul acestui om îi aparţine.
Şi mai mult, rugăciunile, ne vor aduce lumină..
La naiba!
Ne sfidează.
Sunt dezolat, domnule profesor. Dar a păzi perimetrul este tot ce putem face.
Bine, ţineţi asta.
- Ajutaţi-mă. - E prea târziu.
Dumneavoastră sunteţi cel care a avut ideea asta, aşa că ajutaţi-mă.
- În sfârşit... bine? - Şi tu scumpa mea, Edmée.
- Atenţie! - Dar ce este?
- Aud pe cineva mergând. - Cine?
Cu faţa la perete.
- El este. - Nu, nu.
- El este. - Nu este el.
- Simt că cedez. - Nu acum!
Voi leşina.
Scuzaţi-mă că vă întrerup meditaţia prea cucernicilor, dar...
- Ştiu, că aveţi o regulă a tăcerii... - Am leşinat.
Bibolini!
Am leşinat.
Mamă.
- Micuţul meu. - Mamă, vreau să mă-ntorc acasă.
Vreau la noi...
Imediat.
Bun, aveţi dreptate.
Vindecarea înainte de toate.
Cadrul familial să fie! Dar al anului 1905.
Dar domnule profesor, vreţi să-l instalaţi în casa mea?
- Nu am auzit nimic. - Am spus, bineînţeles.
Această casă care a fost construită în 1900, credeţi că o va recunoaşte?
Este o metodă simplă, aceea, de a se regăsi în ambientul său.
- Nu am auzit, nu înţeleg nimic. - Am spus, că cel mai bun remediu
în starea sa, este de a se regăsi într-un mediu cunoscut, al începutului de secol.
Dar nu a fost vorba de asta, am cheltuit o avere pentru modernizare.
Nu vreau să fac alte transformări cele noi sunt încă proaspete.
Dacă părinţii dumneavoastră, nu pot veni în epoca noastră
atunci epoca noastră merge la ei.
Spuneţi-mi, ca idee...
Dacă îi vom spune în ce an suntem? În mod direct... Nu ar fi mai ieftin.
Nu ar fi o soluţie.
- Nu, asta nu! - Ce vrei să fac? Nu am spus nimic.
Ba da, ai dat dovadă de prostie. Într-o intenţie de neconceput.
Scumpa mea, nu dau dovadă de prostie, şi mai ales nu sunt nemulţumit.
Ba da, sunteţi încăpăţânat şi nemulţumit.
Bine, admitem că sunt încăpăţânat, dar nu sunt nemulţumit.
- Ba da, sigur. - La ce-i spuneţi nemulţumire?
- Când aţi dat din cap aşa... - Nu, asta înseamnă nemulţumire!
Îmi mişc capul. Iată! Asta nu înseamnă că sunt nemulţumit.
Ajunge, bunicul va veni să stea cu noi chiar dacă vrei sau nu.
Oricum avem ordin ca nimic şi nimeni să nu oprească experienţa.
Ordine de sus.
Nu sunt de acord, nu sunt de acord!
- Domnule de Tartas! - Nu sunt de acord.
- Ce putem face astăzi pentru ţară? - Nu mă interesează.
Nu aveţi dreptul!
Ceea ce face măreaţă o ţară, este cucerirea spaţiului cosmic.
- Nu mă interesează. - Dar nu vă permit!
Ceea ce face măreaţă o ţară astăzi este cucerirea spaţiului.
Şi cucerirea spaţiului cosmic fără hibernare nu se poate.
Credeţi că ne vom opri doar pe Marte sau Venus? Vom merge mai departe.
Şi mai departe, necesită timp călătoria o sută, două sute poate o mie de ani!
Pentru a face o asemenea călătorie, trebuie să-i punem la hibernare pe cosmonauţi.
Şi hibernarea va fi patentul nostru. Al dumneavoastră, domnule de Tartas.
- Şi dacă refuz? - Şi Franţa?
- Asta vă interzic! - Ce anume?
- Expresia: Nu mă interesează. - N-am spus. - Ba da!
De altfel nu văd, unde este problema, toate situaţiile de excepţie sunt de datoria statului.
În interiorul casei decorul de epocă a fost refăcut.
Absolut identic?
Multe dintre lucruri ar fi putut să-şi schimbe anumite linii sau culori.
Şi dacă îşi manifestă dorinţa de a ieşi?
Deoarece este în convalescenţă mişcările sale vor fi limitate.
Şi maşinile?
Circulaţia maşinilor moderne a fost interzisă pe întreg perimetru.
Vehicule de epocă au fost puse la dispoziţia locuitorilor.
Vor fi admise doar în cazuri excepţionale, permise de trecere.
Şi pentru a asigura permanenţa au fost lăsaţi transportatori de cărbuni, preoţii şi călugăriţele.
Transportul şi livrarea poştei se va face pe biciclete de epocă,
iar câteva chioşcuri vor vinde ziare din epocă.
- Şi când o să-l putem vedea? - În curând, domnilor, în curând.
Mă scuzaţi, dar trebuie să-i fac pacientului o injecţie
pentru a-l transporta în siguranţă şi nu ştiu care va fi reacţia sa când se va trezi.
Să mergem.
Va merge perfect
Ascultaţi, sunt de acord, soţia mea seamănă perfect cu mama lui.
Dar eu să semăn cu tatăl lui? Nici pe departe.
Este părerea dumneavoastră, sunt câteva puncte de asemănare.
Credeţi dumneavoastră. Nu mai pieptăna, nu-i nimic de pieptănat!
Domnul s-a sculat.
- Aţi făcut ceva transformări aici, de ce? - O chem pe doamna.
Dar nu are importanţă, de altfel.
Sunteţi mult mai bună decât bătrâna Irma.
- Şi dumneavoastră, domnule. În sfârşit, vroiam... - Cum vă numiţi, frumoasă copilă?
- Sofie, domnule. - Sofie.
Simt, că vom deveni foarte buni amici noi doi.
Nu, domnul trebuie să stea în pat. Domnul este bolnav.
Bolnav? Eu? Niciodată n-am fost mai proaspăt.
- Domnul cred că şi-a pierdut capul. - Este posibil.
- Dar asta nu este esenţial. - Lăsaţi-mă!
- Am nişte ordine. - Ordinele, eu sunt cel care le dau.
Totuşi...
Nu vreau să fac aceşti ochi frumoşi să fie supăraţi.
Adu-mi ouă cu şuncă, cacao şi brioşi. Mor de foame.
Da, domnule.
- Domnă! - Măi să fie, dar are glas!
- S-a făcut, s-a sculat. - S-a sculat. Definitiv?
- Şi este plin de viaţă. - Dumnezeule!
- Dumnezeule. - Scuzaţi-mă, stiloul dumneavoastră.
- Doamnă de Tartas? - Domnule profesor, s-a sculat!
- Şi-a văzut tatăl? - Nu încă.
- Duceţi-vă şi căutaţi-l, vă pregătesc intrarea. - Hubert, s-a sculat!
Dacă vrei să-l vezi trebuie să te îmbraci.
Nu-mi pasă, să vină el aici. Eu stau în camera mea.
- A ta este aproape de a mea, nu? - Ţi-a vorbit?
- Da, cu mâinile. - Nemernicul. La vârsta lui?
Dar nu arată prea rău, ştii?
- Cum se simte băiatul meu? - Chiar foarte bine, mamă.
Este în plină formă, domnule profesor?
Veniţi. Totul va merge foarte bine.
Mica schimbare este extraordinară, iluzia este perfectă. Chiar mai mult.
- Felicitările mele. - Mulţumesc. Spuneţi-mi...
- Ce? - A făcut vreo aluzie la tatăl lui?
- Nu, niciuna. - Este grav? - Nici un cuvânt?
Nu, nu vă faceţi probleme. Va merge foarte bine... Da!
- Este ciudat. - Ce anume? - Să nu-i provoace un şoc.
- De ce un şoc? - Fiţi calm.
Nu vă faceţi probleme, şocul a trecut.
Atunci, intraţi.
Paul... micul meu Paul.
Sper că nu l-ai uitat pe tatăl tău?
Vino în braţele mele, fiule.
Afară!
Persoană odioasă, sceleratule!
- Banditule, ieşi afară. Ieşi afară! - Dragul meu, dar este tatăl tău!
- Nu-l lăsa! - Opreşte-l.
Să nu mai te prind pe aici, jigodie.
- Să nu te mai văd, niciodată! - Dragul meu, calmează-te.
- Dar, nu aveţi voie. - Lăsaţi-mă.
Lăsaţi-l să treacă!
Dragă domnule, trebuie să mă salvaţi. Salvaţi-mă, scumpe domn.
- Cine sunteţi dumneavoastră? - Nu mă recunoaşteţi? Uitaţi-vă.
- Nu se poate. Mizerabilule! Cum ai îndrăznit? - Ce să îndrăznesc?
- Ai îndrăznit să te întorci! - Ce ai păţit?
Un om care şi-a abandonat copilul pentru o actriţă !
- Nu sunt eu! - În picioare!
La naiba, priveşte. Uită-te!
Dar gândeşte-te, ar fi trebuit să aibe peste o sută de ani.
Adevărat, este imposibil. Scuzaţi-mă domnule.
Are curaj să vină aici, după ceea ce a făcut? După ceea ce ţi-a făcut, mamă?
De acum, eu te voi veghea?
Să uităm asta, să mergem la Maxim.
Asta, nu!
Domnilor, v-am văzut destul.
Vă rog să-mi trimiteţi onorariile şi aveţi amabilitatea de a vă retrage.
- Promiteţi-mi că nu veţi ieşi. - Voi veghea personal.
Evoluţia mi se pare foarte bună, având în vedere incidentul petrecut.
- Domnilor, aţi avut o idee formidabilă. - Unde mergeţi?
- Poftim? - Am spus, unde mergeţi? - Acasă.
- Dar nu puteţi. - De ce? - Experienţa a fost ratată. Nu aveţi ce face.
- Glumiţi? Unde vreţi să mă duc? La hotel? - Este o foarte bună idee.
- Este singura soluţie. - MĂ DUC LA MINE. - Nu!
Ascultaţi, domnilor. În interesul relaţiei noastre...
- Nu cunosc decât interesul bolnavului. - Nu-mi pasă de pacient.
Dar nu, este soţul meu. Sunt totuşi anumite limite.
Dar ne-a părăsit, mamă. Divorţul a fost pronunţat. Uită-l pe acest individ.
- Paul, dar este tatăl tău. - Dar am hotărât, că nu mai vorbim de el.
Ar fi prea simplu.
- Mamă! Poliţiştii l-au luat pe tata. - Dar ce spui, tinere?
Aveţi cumva impresii greşite? Credeţi, că sunteţi acasă?
Scuzaţi-mă, unde era capul meu?
Este un tânăr student, căruia i-am dat o cameră la noi.
- Se pregăteşte pentru Academie. - Foarte bine, tinere domn.
Aş putea spune, că găsesc comportamentul vostru, puţin deplasat.
Nu-l credeţi, este drăguţ.
Sofie, poţi pleca.
- Dar domnul Paul este şi mai drăguţ. - Sofie!
- Micuţa, are gusturi bune. - Eu, nu cred.
Mi-a vorbit de dumneavoastră, dar personal nu-i împărtăşesc părerea.
Didier! Totuşi...
Tinere domn! Nu-i frumos...
- Mâine, îl voi da pe uşă afară. - Nu, nu poţi face asta!
Da, îţi înţeleg singurătatea, mamă.
Eşti tânără, încântătoare... Da, da, încântătoare.
Ai toate atuurile.
Ai de a face cu multe tentaţii, unele chiar periculoase.
- Chiar nu vezi asta? - Nu, bunicule.
- Vezi, m-ai minţit. - Nu.
- Mamă. - Da? - Ideal ar fi să te măriţi.
Este nostim, ceea ce îmi spui. M-am gândit la soluţia asta.
Te-ai gândit la cineva?
- Nu ştiu cum să spun, cred că da... - Adevărat?
Îl cunosc?
Ar trebui să mi-l prezinţi. Mă voi asigura dacă este demn de tine.
Nu voi trece nimic cu vederea.
Vă rog, poftiţi. Cine sunteţi? Dar domnule, cu cine am onoarea?
- Nu mă recunoşti? - Nu v-am mai văzut...
Ah, da, acum vă recunosc. Domnul de Tartas, mă scuzaţi.
- Unde este doamna? - Doamna este în seră.
- Du-te şi anunţă-mă, repede. - Da.
Arătaţi mai tânăr acum când îi faceţi curte doamnei.
- Anunţă-mă. - Bine, pe cine să anunţ?
- Ghiceşte. - Nu ştiu.
- Domnul de Tartos. - De Tartos?
- De Tartas, dobitocule! - De Tartas dobitoc...
- Numele nu este schimbat, doar... - Dispari! - Da, domnule.
Charles, vino încoace.
Da, care-i problema?
Cum mă găseşti?
Bine, în regulă. Pleacă.
Sofie, vino încoace.
- Nu, nu te ocupa de asta. - Bine, îi voi spune să vină.
Domnul de Tartas, puteţi veni.
- Domnul de Tartas! - Omagiile mele, scumpă doamnă.
- Fiţi binevenit în această casă. - Domnule.
Dragul meu prieten, i-am spus lui Paul despre nerăbdarea cu care
aşteptaţi să-l cunoaşteţi.
Sunteţi prea amabilă, doamnă.
Mi-am permis să vă aduc acest modest omagiu al devotamentului meu.
Vezi cum sunt privită? Dar nu era nevoie.
Ce buchet frumos, sunt superbe. Nu este prea greu?
Chiar de loc.
Sofie! Nu va întârzia.
- Nu face nimic. - Pune te rog florile pe masă.
- Ce frumoasă este dragostea. - Fără comentarii.
În sfârşit, scumpe domn, dragostea este un sentiment nobil
cu condiţia, ca el să fie sincer şi profund.
Mama mea merită să fie fericită şi o voi face.
- Paul, să lăsăm... - Sunt sigur, că domnul mă înţelege, nu-i aşa?
- Foarte bine. - Să mergem în biroul meu, dacă vreţi?
- Ne permiţi, mamă? - Binenţeles, scumpul meu.
- Cum? - Ce spuneţi?
- Credeam că... Nimic. - Foarte bine.
- Pe aici? - Pe acolo. - Da, pe acolo.
Fiţi înţelegător, cu Paul, scump prieten.
Mă adoră, deşi uneori într-un mod prea natural.
Uşa este acolo.
Luaţi loc, vă rog.
- Un pahar de vin? - Nu, mulţumesc.
- Puţin coniac? - Nu, mulţumesc.
- Sunteţi la regim? - Nu, de loc.
Probleme cu sănătatea? Stomacul prea delicat, ficatul prea sensibil?
Nu, totul este bine, vă asigur. Nu-i nimic.
- Atunci, este perfect. O ţigară? - Nu, nu fumez. Nu fumez nimic.
În mod precis, sunteţi plin de virtuţi.
Domnule de Tartas, voi fi scurt. Mama mi-a spus, că sunteţi văduv.
- Da, da ?! - Cum a murit soţia d-voastră?
Cum a murit soţia d-voastră?
Da, da... am înţeles. A fost oribil.
Ce oroare. S-a sculat dimineaţă, a început să facă... aşa.
M-a chemat şi... a început... Am întrebat-o: Ce-i? Şi ea...
Respira greu, şi la un moment dat... paf! A dat pe afară.
Oribil.
- Ce spuneţi? - A fost îngrozitor.
A explodat... peste tot.
Oribil. Nu am avut ce să facem. Nimic... nimic.
Domnule de Tartas, iubesc situaţiile clare.
- Şi eu, la fel. - Aveţi intenţia de a vă căsători cu mama mea, nu-i aşa?
- Da. - Îmi pare rău, că grăbesc lucrurile.
- Pentru o perioadă, puteţi sta cu noi aici. - Sunteţi foarte amabil.
Aveţi un rol esenţial în fabrică, dar încet voi prelua totul.
Dar nu este posibil? Dar, dar... dumneavoastră?
Ce veţi face? Dar nu se poate întâmpla asta.
Tatăl meu a făcut un singur gest elegant. A lăsat fabrica pe numele meu.
Sunt tânăr, voi învăţa să conduc.
Dar trebuie multă atenţie. Medicii v-au recomandat să nu vă obosiţi.
Vă veţi obosi, multe probleme, vă veţi obosi.
- Le voi depăşi. - Uitaţi problemele cu materiale.
Probleme administrative, financiare. Cecuri de semnat.
- Le voi semna. - Dar nu puteţi semna cecuri.
- Nu mă credeţi în stare? - Totuşi...
Ascultaţi, aş vrea un mare şnaps, aş vrea un vin de Madeira.
Într-un pahar mare, cu o ţigară imensă.
Atenţiune, vă rugăm.
Ce schimbări bruşte, într-un timp atât de scurt, nu crezi ?
Destul de ridicole, atâta desfăşurare de forţe pentru un om oarecare.
Dacă este obişnuit, de ce v-aţi deranjat?
Pentru tine, draga mea. Nu vrei să-l vezi pe Didier?
Binenţeles, mamă. A fost singurul motiv.
Nici curiozitatea, nici snobismul.
Este acolo, ne priveşte.
E tot acolo.
A plecat. Crede că are o fabrică de lămpi cu petrol.
Spune-i că între timp am schimbat profilul, altfel va fi un dezastru.
- Aşa-i uzuanţa, ce vrei să fac? - Spune-i adevărul. Ajunge cu comedia.
Acţionează cumva! A revenit, e acolo.
- Îmi pui răbdarea la grea încercare. - Aşa este în orice familie.
Nu vom mai avea nevoie de suport.
Didier se va însura cu Evelyne. Iar tu vei rămâne cu frumosul tău bunic.
Hubert!
- Hubert, ameţesc! - Mai sus!
Hubert, am ameţeli! Am ameţit!
Dragi prieteni!
- Sunteţi rănită? - Nu.
- Chiar de loc. - Dar ce veselie.
Totul este perfect, vă aşteptam.
- Vă rog, poftiţi. - Pe acolo, vă rog.
- Drept înainte. - Ce minunat? - Am putea?
- Hubert, credeam că suntem supăraţi. - Rochia este ruptă, du-te şi schimbă-te.
Sunt aşa de drăguţi. Ia exemplu de la ei scumpa mea, după 20 de ani de căsătorie.
Dacă fiul le seamănă este îmbucurător pentru Evelyne.
Charles, unde este Dider?
Nu-i posibil !
La o parte!
Ce faci aici? Ce faci în camera lui Didier?
- Şi eu care am avut încredere în voi. - Dar nu este o crimă.
Mai rău, este un atentat pentru mine. Nu vreau să te mai văd, dispari.
- Nu ştiu, dacă stăpânul va fi de acord. - Stăpânul, sunt eu.
Nu, este domnul Paul.
Ce mizerabil. Vrei ca să mă ruinezi?
Familia Crépin-Jaujard sunt jos şi Evelyne te aşteaptă. Haide!
Tată, ascultă-mă cu atenţie. Relaţia cu Crépin-Jaujard nu mă interesează.
- Te-ai săturat? - M-am săturat. Sunt sătul până aici.
Totul s-a terminat. Căsătoria plănuită nu va avea loc.
Nu, asta nu se va întâmpla. Niciodată!
Iaţi sacoul! Vei merge jos unde sunt şi ceilalţi.
Aştept cu nerăbdare să-l cunosc.
Tremur de atâta emoţie? A fost chiar atât de grav?
- Totul a fost teribil. - Charles, te rog.
- Dar, aşa a fost, teribil. - Charles, lasă-ne.
A fost dramatic, era vorba de recăpătarea memoriei.
- Vă rog din suflet, să fiţi atenţi. - Mă va supraveghea, Eduard.
Nu mai fac acest lucru de 19 de ani.
- Unde este bunicul d-voastră? - Răbdare, va veni.
Nu vă imagineam aşa. Cănd mă gândesc câţi ani aveţi.
- Mă găsiţi prea tânăr? - Nu, vă găsesc, foarte bine.
- Iată-l pe micul Didier. - Bravo, Didier, arătaţi splendid.
Omagiile mele, doamnă. Respectele mele, domnule.
- Ce are? Are un aer contrariat. - Nu, nu.
- N-ai nimic? - Nu, nimic.
- Chiar nimic? - Chiar nimic.
Bine atunci. Dar mica Evelyne nu este aici?
Credea că e Didier în parc. Îl caută.
- Atunci mă duc. - Bine... Nu, mă duc eu după ea.
Ce ai, Hubert?
- Te simţi rău? - Charles.
- Aţi văzut-o pe Evelyne? - Charles.
- N-ai văzut-o pe Evelyne? - Charles!
- Sunt aici. - Adu-mi puţin lichior.
Pune-l, te rog, într-un pahar imens. Şi adu-mi şi o ţigară.
Îţi faci degeaba probleme. Paul a fost galant cu Evelyne atâta tot.
Crépin-Jaujard şi eu am fixat deja data căsătoriei?
- Atunci, totul merge perfect. - Cum merge foarte bine? Nimic nu merge!
Nu vreau ca bunicul tău să se plimbe cu logodnica fiului tău!
Ce faci?
Cum ce fac?
Ce faci?
Păi, mă...
Pentru ce?
Ah nu! Suntem doar logodiţi, încă nu suntem însuraţi.
Să evităm discuţiile. Ţine.
Toate emoţiile ţi-au lăsat urme.
Nu, Edmée, nu mă mai iubeşti.
- Ba da. - Ba nu. - Ba da.
Turturica mea, sunt singur. Sunt foarte singur.
Bine, haide.
- Bine, acum sunt...? - Aşteaptă.
Ţine, pentru a avea companie. În linişte.
Nu.
Dar Edmée...
Omagiile mele, scumpă doamnă. Să aveţi o noapte dulce.
Edmée...
- Paul n-a văzut nimic? - Nu.
Dacă te-ar fi surprins în camera mea, te-ar fi ucis.
- A crezut că am venit să spun: "Bună seara". - Mulţumesc, pentru prezenţa de spirit.
Această complicitate, îmi aduce aminte de timpul în care eram logodiţi.
Tinereţea bunicului tău ne-a adus-o şi pe a noastră.
- Hubert, este târziu. - Ba nu. - Ba da, este foarte târziu.
Niciodată nu este târziu să-i faci curte soţiei, turturica mea.
- Ajunge, suficient. - Turturica mea...
- Asta nu va duce nicăieri. - Turturica mea...
Mamă?
Mamă!
- Ce este? - Eu sunt. Pot intra? - Nu!
- Hubert. - Ce e? - O clipă!
- Hubert. - Cine e?
- Scoală-te. - Nu văd, de ce?
- Pentru numele lui Dumnezeu! - Dar nu vreau să mănânc.
Cum? Unde?
Poţi să intri, dragul meu.
Mamă, spune-mi dacă acest poem îţi place. Viaţa mea depinde de asta.
- Dar nu ai niciodată somn? - Nu. Ascultă-mă.
Pentru Evelyne...
Ne-am îndrăgostit de la prima întâlnire,
şi deja am o imagine a chipului tău.
Spiritul meu care acum te caută.
Imaginea ta, dragostea mea, este vie.
Citeşte. Citeşte mai departe.
Revin-o dulcea mea prietenă. Departe de tine sunt pierdut.
Dacă mai doreşti, mâine vei fi a mea.
În faţa lui Dumnezeu, ca un trubadur
îţi închin viaţa şi inima mea.
Nu-ţi place?
Ba da. Este drăguţă.
Dar nu te grăbeşti? Poate nu este liberă.
Cred, că are pe cineva... un băiat chiar foarte bun.
- Îl voi ucide. - Îţi interzic!
Fie. Sunt prea fericit să te supăr.
Îi voi spune lui Charles să-i ducă scrisoarea.
Acum ce mai spui scumpa mea. Ai văzut că insistă! Şi dăi... şi dăi...
Fie-ţi milă, Hubert. Este ora 5 şi este dimineaţă.
Voi distruge această idilă din....
Ce oribil.
Ce naiba face?
Nu rău de loc.
Micul meu, Charles, am nevoie de tine.
La ora asta? Domnul nu are milă de angajaţii săi.
- Dar zâmbeşte Charles, viaţa este frumoasă. - Da?
Ne-a făcut-o la toţi. Acum nici nu mai doarme.
- Are din păcate un mic avans. - Unde te duci?
Să-l împiedic să trimită scrisorica. Îţi jur că voi distruge această idilă.
Sofie, îţi măresc salariul cu 40 F. Şi ţie de asemenea, Charles.
- Domnul este senzaţional. - Senzaţional?
- Un cuvânt nou, îl voi ţine minte. - Dar domnul nu-l folosea în timpul său?
- Din timpul meu? - Vreau să zic... până la accidentul domnului.
- Bravo, merge bine convalescenţa. - Foarte bine, mulţumesc.
- Dar, Sofie. - Sofie.
- Dar ce-i această ţinută escentrică? - Este o pijama.
- În mod sigur am multe de învăţat. - Dar nu aveţi idee câte.
- Charles, du imediat această scrisoare. - Acum? - Este urgent.
- Nu pot s-o duc mai târziu? - Nu. Hai pleacă!
- O femeie? - Da.
Este minunată, frumoasă...
Şi fără să ieşi de aici? Jos pălăria!
- Dă-mi mie asta. - Nu.
- Dă-mi-o mie! - Nu!
- Dă-mi mie asta. - Dar nu-i pentru d-voastră.
- Mă ocup eu. Domnul Didier e acolo? - Da. - Bine.
- Dar eu... - Lasă-mă!
Dacă mai doreşti, mâine vei fi a mea.
În faţa lui Dumnezeu, ca un trubadur
îţi închin viaţa şi inima mea.
Tu ai scris-o? Nu-mi vine să cred.
Eram sigur că nu crezi. Tata a insistat ca să ţi-o citesc.
Înseamnă că nu mă cunoşti.
- Sunt versurile mele! - Nu ţi-e ruşine?
- Dar e logodnica mea, nu? - Cum poţi să spui aşa cevat? Marş!
Marş!
Ai nişte idei aiurea.
E ceva ce nu merge, dragul meu?
M-am săturat de "fenomen", de Evelyne, de întreaga familie.
- Didier! - Are 70 de ani mai mult ca ea.
- Mă mir că Crépin-Jaujard, nu ştie. - Calmează-te, dragul meu. Tu eşti îngerul meu.
- Sofie, pregăteşte baia pentru Didier. - Şi pe asta, ar trebui s-o fac împreună cu bunicul.
Didier!
- Ce se întâmplă, Hubert? - Barca este găurită, picioarele sunt deja în apă.
- Paul şi Evelyne sunt împreună? - Sunt nedespărţiţi.
- Dar trebuie să vorbim cu el. - Da, ocupă-te de Evelyne,
eu mă voi ocupa de celălalt. Îl voi "de-hiberna".
- Nu! Nu, face asta! - Îi voi spune totul.
- O să-i spun tot! - Nu!
Paul!
Cum vă simţiţi?
- Cum? - Cum vă simţiţi?
Dispari! Dispari, când îţi spun!
Cum vă simţiţi? Bine? Înţelegi. Vino aici.
- Şi acum îţi voi spune tot. - Nu! - Gura!
Te crezi în 1905? Ei bine, nu! Eşti în 1970!
Polul Nord? Îţi spune ceva?
Nu. Ai stat închis în gheaţă la Polul Nord 65 de ani.
Şi te-am găsit intact, acum două luni.
- Hubert! - Gura!
Nu aveţi 25 de ani. Aveţi 90 de ani. 90 de ani!
Şi sunteţi bunicul, mamei d-voastră. Nevasta mea!
Şi nu o cheamă Clementine, o cheamă Edmée.
Edmée, Edmée, Edmée...
Se numeşte Edmée...
Nu credeţi. Vă voi arăta imediat.
Nu am terminat! Şi voi dispăreţi!
La Polul Nord nu aţi avut accident cu calul.
- Ah, nu? - Niciodată. Aţi naufragiat.
Şi acolo aţi băut whiskey şi aţi căzut în glicerină.
- Glice... - Deci. A mai rămas, să găsiţi gheaţă.
- Pentru whiskey. - Ah, nu!
Gheaţă pentru gheaţă, whiskey şi glicerina v-au ţinut în viaţă.
- Aşa deci. - Dar nu e bine!
N-ai înţeles, ai îngheţat. Voi? Dispăreţi sau vin la voi.
Nu te uita acolo, priveşte-mă.
S-au petrecut multe timp de 65 de ani...
Anul 1914. Paf! Anul 1940. Paf!
Polca, mazurka, au dispărut.
Totul merge cu electricitate, şi chitarele sunt electrice.
Aţi înţeles ceva? Foarte bine?
Bine. Uită-te aici, aeroplanele?
- Cu ce viteză credeţi că zboară? - 80 Km/oră.
Dragul meu. 2800 km pe oră. Au formă de ţigară, suf....
De două ori viteza sunetului. Ajungeţi într-o oră la New York.
- Din cauza decalajului orar, evident. - Da, evident.
- Evident. Ce spuneţi de toate astea? - Este nevoie de mai mult petrol.
Dar s-a terminat cu petrolul, acum se foloseşte kerosen. În aşteptarea energiei atomice
care va fi viitorul. Atomi, neutroni... Acum mergem pe Lună.
- Mergem pe Lună, cu o insectă. - Cu o insectă?
Nu insectă, modul...
O insectă modul. Care duce nebuni...
Oameni înnebunesc. Înnebunesc.
Şi eu simt că înnebunesc!
- Hubert! - I-am spus tot!
- Cum? De ce aţi făcut asta? - I-am spus totul!
- Cum vă simţiţi? - Eu? Bine.
- Eu bine. - Nu m-ai crezut! - Ba da.
- Nu m-a crezut! - Ba da!
Ba da, v-am crezut. Am 90 de ani. Sunt bunicul dumneavoastră,
vin de la Polul Nord, au mers pe Lună cu o insectă.
- Nu m-a crezut, nu m-a crezut! Televizorul! - Nu!
- O să vadă televizorul! - Nu, nu vreau să aibă...!
Înapoi, sau te lovesc!
- Ce spuneţi? - Te lovesc. Cheia, unde este cheia?
Cheia, cheia!
Domnule, e acolo!
- Dă-mi cheia. - Nu vă dau voie!
- Odihniţi-vă! - Hubert! - Stai liniştit!
Hubert!
Deci, este adevărat.
Cum a fost posibil?
Cred că veţi înţelege cu timpul.
Mai bine era în epoca ta.
Crezi că te vei obişnui cu a noastră?
Nu ştiu.
Facem dragoste în acelaşi fel, nimic nu s-a schimbat.
Vino.
- Unde mergeţi? - Să recuperăm timpul pierdut.
Paul!
- Dar e o nebunie. - Trebuie înţeleasă.
El nu ne mai aparţine.
Copii, e îngrozitor, Hubert este de negăsit.
Doamnă de Tartas, soţul d-voastră ne-a însărcinat să vă înmânăm acest plic.
Ne vedem peste 50 de ani, Hubert.