NOROCOŞII
În fiecare zi, milioane dintre noi îşi cumpără obişnuitul ziar.
Aşa ne formăm opiniile sau ne alegem preocupările personale.
Acest domn, de exemplu, este interesat de cotaţia bursieră.
Această d-nă caută în revistele pentru femei idei noi pentru mobilarea apartamentului.
Dânsul visează la un câştig miraculos la loterie
şi ştie numărul maşinii cu care va merge la aniversarea soacrei.
D-ra citeşte horoscopul,
bunica anunţuri diverse,
tânărul consultă lista de spectacole.
În sfârşit, mai este şi cel care cumpără zece ziare fără să citească vreunul.
Este un împătimit al concursului,
pasionat de rebusuri, maniac al banilor, superman al oportunismului.
E cel care insistă mereu şi nu renunţă niciodată.
El ştie că ziua lui va veni, şi are dreptate.
Pe fiecare pagină a ziarelor zilnice sau săptămânale sunt premii diverse,
concursuri foarte atractive ce frizează inteligenţa umană.
De ce nu ar fi şi el unul dintre cei norocoşi?
Pentru că aceştia chiar există.
Nu-i cunoaşteţi? Atunci daţi-ne voie să vă prezentăm câţiva.
BLANA DE VIZON
Intră!
- Bună dimineaţa, d-le! - Bună dimineaţa, Jacqueline!
- Chiar veţi construi asta, d-le? - Da, chiar în serie.
- Vezi vreun neajuns? - Da.
Baie prea mare iar bucătăria prea mică.
E premeditat. Mulţi mănâncă prea mult şi prea puţini fac baie.
D-le, cunoaşteţi epigramele lui Mauropous?
Te interesează poeţii bizantini?
Aşa cred, d-le.
- Şi de când asta? - Din această dimineaţă, d-le.
Atunci, distrează-te cu plăcere! 99 de epigrame în trimetru iambic...
păstrate în Codex Vaticanus.
Mulţumesc mult, d-le.
Dacă se apucă să citească Marx, voi căuta alta.
Cinci, şase, şapte, opt... Intră!
- Unu, doi, trei... - Bună dimineaţa, d-nă!
Buna dimineata, Jacqueline! Şapte, opt...
Spuneţi-mi, d-nă, câte pastile de naftalină încap într-o amforă siciliană
din secolul al cincilea?
- Cine te-a pus s-o faci? - Nimeni, doamnă, întreb din curiozitate.
Cinci, şase...
Aş spune că 2170, dacă sunt bine aşezate.
- Unu, doi... - Mulţumesc, d-nă!
Trei, patru... Unu, doi, trei, patru.
Cu siguranţă e pe aproape. Unu doi...
Da!
Ştiţi, d-le, îmi puteţi spune un monument ce are 187 m lungime,
135 m lăţime şi 45 m înălţime?
Ascultă, o mai ţii mult cu întrebările astea?
V-am spus că nu sunt prea catolică...
Dar, oricum... Sunt dimensiunile Basilicii Sf. Petru din Roma.
Vă mulţumesc d-le, sunteţi un dulce!
Ce-o fi cu ea? Începe să mă îngrijoreze.
Intră!
Spuneţi-mi d-nă, o prăjitură cu migdale amare,
lămâie rasă, busuioc, cafea măcinată şi bicarbonat de sodiu?
Nu e vorba de reţeta de prăjitură braziliană, d-nă?
- Da, dar am eşuat încercarea. - Şi cum se cheamă asta?
- Prudenţă. - Nu, prăjitura.
Umucumaque.
Mulţumesc, d-nă! Asta a fost ultima întrebare.
Sper. Dacă nu, am să chem un psihiatru.
- Dragă, cred că fata vrea să ne părăsească. - Eu n-am s-o împiedic.
E avidă de cunoştinţe. Probabil că are un intelectual.
Sau un nebun. Ar fi cam la fel.
Vrea să umple un vas etrusc cu pastile de naftalină.
Cred că trebuie să-ţi revizuieşti atitudinea faţă de ea.
Dacă va continua să se comporte ciudat, o dau pe uşă afară.
Te rog, dragă, fără capricii chiar acum.
S-ar putea ca în curând să primim o vizită importantă.
Adevărat? Crezi că planurile tale vor avea succes?
Voi afla peste patru zile, dar planurile au fost bine primite.
Mare concurs de blănuri Ce sunt Epigramele lui Mauropous?
Luni
Marţi
Miercuri
Joi
Vineri
- Dă-o jos! - Ce anume, d-nă?
- Ceea ce porţi. - E o blană de vizon. Nu vă place?
Poţi dormi în ea, nu-mi pasă. Dar nu te afişa în ea cât eşti de serviciu.
De ce, d-nă?
Sindicatul nu interzice portul blănii de vizon ziua în casă.
- Ştiu că nu interzice dar e ridicol. - D-na este cumva geloasă?
Detest vizonul, sunt alergică. Dă jos mantoul, nu vreau să-l mai văd.
- Şi dacă refuz? - Atunci ai o zi să-ţi faci bagajele.
- Cum? - Nu o spun din nou.
D-na are dreptate, o dată este de ajuns.
Jacqueline, chiar îţi stă bine!
Câtă eleganţă, ce clasă!
Du-te, micuţa mea. Şi, mai ales, contez pe tine în seara asta.
Dragă, am veşti bune.
Şi eu. Am concediat fata.
- Nu se poate să fi făcut asta. - Ba da, comoara mea.
- Bravo, ţi-ai ales bine ziua. - De ce?
Pentru că în seara asta luăm cina cu familia Flavigny.
- Planurile tale au fost acceptate! - Da, aproape.
- Vroiam să le discutăm la cină. - I-ai invitat aici?
- Nu, ei ne-au invitat la restaurant. - Atunci chiar nu avem nevoie de fată.
- Nu de ea, ci de haină. - Adică?
Flavigny este un industriaş mare, ştii doar.
Da, şi?
Are o grămadă de bani, nu e un secret.
Mi-a spus în discuţie că ia luat soţiei sale o haină de panteră.
E o norocoasă.
Iar eu i-am zis că ţi-am luat o blană de vizon,
pentru că ştiam că avem una la îndemână.
Jerome, eşti imposibil!
- Nu port haina ei nici să crăp. - Laura, nu fi prostuţă.
Flavigny nu trebuie să afle că locuim în casa mamei tale, că încă nu am
terminat de plătit maşina şi că nu am mai mâncat caviar de mult timp.
Între afacerişti trebuie să stârneşti simpatie.
Dacă eşti proprietar de grajd nu mergi la restaurant cu calul.
Dacă primim comanda asta, suntem realizaţi.
Şi acest lucru este posibil numai cu vizonul?
Dacă Flavigny îşi dă seama c-am minţit pentru atât,
se va gândi mai bine dacă sunt credibil.
Vorbesc cu fata.
- Ai noroc că te iubesc. - Ştiu, dragă.
- Pot intra? - Sunteţi acasă.
- Bucătăria e teritoriul tău. - Vreţi să mă umiliţi?
Nicidecum. Spun doar că astea îţi sunt atribuţiile. Atâta tot.
Nu vă faceţi probleme, am fost concediată.
Draga mea, ne cunoaştem deja de suficient timp
pentru ca d-ta să nu iei în serios micile capricii ale soţiei mele.
Nu vă jucaţi cu sentimentele mele, d-le. Ce s-a stricat, s-a stricat.
Dar ascultă-mă, eu nu ţi-am făcut niciodată vreun rău.
Aşa-i d-le, întotdeauna aţi fost foarte corect. Poate puţin cam distant.
Ăsta e un reproş?
Nu mi-aş permite, d-le. E o constatare.
- Dumnezeule, te-am rănit? - Nu, domnule.
Despre asta e vorba? Dar de ce nu mi-ai spus niciodată nimic?
E un lucru delicat, d-le.
Nicidecum, asta se poate rezolva oricând.
- Jacqueline, vreau să-ţi cer un serviciu. - Spuneţi, domnule.
- Împrumută-mi vizonul tău. - Ar arăta ciudat pe d-l.
Nu e pentru mine, e pentru soţia mea.
Oh, asta nu! E un lucru monstruos, d-le. Să-i dau vizonul d-nei? Mai bine crăp.
În regulă, nu mai discutăm. Am crezut că eşti o fată drăguţă.
M-ai îndurerat foarte mult, Jacqueline.
- Aş fi făcut-o pentru d-l, dar... - Dar ce?
Să vină d-na să mi-o ceară drăguţ.
Nu eşti puţin cam copilăroasă?
Va trebui să insist chiar dacă nu-i face plăcere d-lui.
Vino.
Aici erai. Se poate aranja dar Jacqueline vrea să o întrebi frumos.
- Fă-o tu. - Am făcut-o deja.
Foarte drăguţ.
- Ar trebui să fie deajuns! - Nu!
Ah, nebunia grandorii.
- Te rog... - Aţi văzut cum este!
Rezolvaţi ce s-a început! Cere-i să-ţi împrumute vizonul.
Împrumută-mi vizonul tău.
- Tonul nu prea mi-a placut. - Ajunge. Spune-i "Da, doamnă."
- Da, d-le. - "Da, doamnă!"
- Nu, d-le! - Ai văzut cum este ea!?
- "Da, doamnă." Nu fi urâcioasă. - Da, doamnă.
Bravo, să uităm ce s-a întâmplat! Daţi-vă mâna, gata!
- Scuză-mă dragă, eram puţin nervoasă. - D-na e scuzată. Se mai întâmplă.
Ah, minunat! De ce a trebuit atâta tevatură?
Dragă, e ora 19:20, grăbeşte-te.
Unde-mi sunt agrafele pentru guler?
Acum două zile le-am cumpărat.
Jacqueline! Jacqueline!
- Agrafele pentru guler? - Le-am strâns.
- Unde? - Trebuie să mă gândesc.
- Durează mult? - Nu mă zoriţi, am un lapsus!
Timpul se scurge.
Ştiu! În buzunarul costumului de vânătoare.
- Ieri l-am dus la spălătorie. - Fără să verificaţi buzunarul?
Sunteţi un copil mare.
Mă descurc. Scuză-mă, rezolv cu chibrituri.
Laura! E aproape şapte şi jumătate! Laura!
Eşti complet nebună? Ştii cât e ceasul?
În cât timp eşti gata?
- Cinci ore? - Minute.
Cinci minute? Dacă nu eşti îmbrăcată într-un sfert de oră, mă duc singur.
Fără vizon?
Dă-i zor, altfel te frec cu o perie.
Jacqueline!
Şi butonii mei erau în costumul de vânătoare?
- Aşteptaţi. - A aştepta se conjugă doar la feminin.
- Ah, aici! - Unde?
Nu, acolo am verificat deja.
Din fericire mă aveţi pe mine. Asta e tot?
- Pentru moment, da. - Cred că ar fi mai bine să rămân prin zonă.
Nemernicule!
Flavigny ne aşteaptă la ora 8. E fără 20. Îţi dai seama?
Fără panică. Sigur v-or întârzia şi ei.
Dumnezeule.
Alo? Oh, tu erai, Martine. Ce mai faci dragă?
Eu încă ezit. Am văzut un taior la Esterel.
Cel care îi stătea bine şi Isabellei. Nu, ăsta era celălalt.
Pe curând, Martine, şi salutări lui Georges.
Eşti atât de nepoliticos.
Iar tu îi laşi pe alţii să aştepte. Unde ţi-e rochia?
Nu am. Nu am nimic de purtat.
Şi astea?
- Care? - Nici una nu se potriveşte cu vizonul.
Laura, iubirea mea, fiecare minut contează. Care?
Aia de acolo, doar ca să-ţi fac plăcerea, dar...
Îţi mulţumesc, te voi ajuta.
Nu, ai grijă la coafură! E tot ce am putut face, nu am altă soluţie.
Nu am nici pantofi.
Dumnezeule, unele lucruri sunt ireparabile.
Care din ei?
Cei pe care îi poartă fata.
- Ai să sfârşeşti prin a dezbrăca fata. - Nu ai de ce te plânge.
Să ştii că v-aţi potrivi amândoi. Ce metodă ai aplicat ca să-ţi dea vizonul?
Pur şi simplu, am întrebat-o.
Foarte insistent.
Nu e monentul. Îţi pui odată rochia?
Dacă nu ţi-ai fi cumpărat o maşină sport,
mi-ai fi putut lua un vizon.
Normal.
Dar noi nu avem un restaurat italian ca să ne lefăim în bani!
Aşa o fi. Dar eu nu merg desculţă.
- Jacqueline! - Da, d-le.
- Unde sunt pantofii ce ţi i-a dat d-na? - Aici, d-le.
- Îmi dai voie? Îi vom împrumuta puţin. - Dar asta nu se face, d-le.
- O să-i pot purta la cinema? - Da, promit.
Încă visezi, nu?
O tânără fată trebuie să meargă la cinema, d-nă.
- O fată serioasă, poate. - Aveţi grijă, d-nă!
- Taci şi puneţi-i! - Mi i-a prea lărgit cu picioarele ei mari.
E prea mult. E foarte mult.
Bravo. Eşti mulţumită? De mult timp te porţi urât cu ea şi uite ce se întâmplă!
- E vina mea? - Da, e vina ta!
Dacă-i aşa n-o să mă mai prefac ca să-ţi fac pe plac! Eşti nedrept!
Laura, ai grijă. Ai grijă...
D-l vede cum e dânsa!
Bine! Tu ai vrut-o!
La naiba!
- Întârzie, nu? - Da.
- Aş mai bea un cocktail. - Nu.
Păcat.
- Mi-e foame, ţie nu? - Nu-i mai aşteptăm?
Am aşteptat deja prea mult.
Chelner, daţi-mi meniul vă rog.
- Foarte bine, domnule. - Mulţumesc.
Georges, cred că văd un vizon.
Toate scuzele noastre pentru întârziere.
Mai bine mai târziu decât niciodată, dragul meu.
Şi dacă aşteptarea e cauzată de o femeie fumoasă... aveţi tot dreptul, d-nă.
Asta e nostim, nu?
- Permiteţi, doamnă? - Nu, n-o poţi atinge.
Dar ţi-ar fi prea cald, draga mea. Dă-i-o.
Vă rog, d-nă. Poftiţi.
- Ai grijă, asta e de vizon. - Stai jos şi nu vorbi atât de mult.
- Tocmai i-am luat-o, şi... - E frumoasă.
- Soţul tău te alintă. - Pentru că merită, nu-i aşa?
- Ştiţi cum este. - Nu întotdeauna.
- Mâncăm? - Eu aş lua mai întâi un aperitiv.
- Ba nu. - Ba da!
Un cocktail, poate?
Desigur, nu trebuie să ascultăm ce spun bărbaţii.
Nu-i aşa?
E foarte plină de viaţă.
Ai fost la prezentarea lui Cardin?
S-a terminat bine?
Foarte bine! Cu o rochie de mireasă.
Pentru zidărie am prevăzut pereţi dubli din cărămizi pline.
Draga mea ce neîndemânatică eşti, ai grijă!
Lăsaţi, nu contează.
Poftim, vă rog.
Sunteţi foarte drăguţ. Nu-i aşa că e drăguţ?
Cu faţa asta.
Este o chestiune de lungime de undă, nu credeţi?
Pentru mine este de atitudine.
Revenind la oile noastre, am o idee. Betonul...
Mai târziu. Ţi-am spus deja că băile şi bucătăriile sunt inversate.
- Adevărat? Credeţi? - Da.
N-o ascultaţi, nu ştie ce spune. Mănâncă!
- Pardon, şi femeile au un cuvânt de spus. - Ţi-a spus-o.
Iertaţi-mă. Suntem căsătoriţi de puţin scurt.
Da, suntem încă la început.
Când l-am cunoscut, semăna cu un porcuşor.
Taci din gură. Gata! E de ajuns!
- Dar de ce? - Nu tolerează Chianti-ul.
- Haide, ia un taxi şi du-te acasă. - De ce s-o învinuieşti?
Doar pentru că e un pic ameţită?
De ce să înfrânezi acest lucru absolut natural? Eşti un ipocrit, Boisselier.
Şi superficial. Ar trebui să-ţi pui pălăria, dragule. Se strică vremea.
Fă în aşa fel încât să nu se întâmple.
M-am gândit că pentru camera de zi
am putea folosi un perete despărţitor mobil...
Iarăşi? Discutaţi toate astea acasă!
Acasă? Nu, cu siguranţă nu.
- De ce? A fi drăguţ, nu? - Excelentă idee!
Vezi vreun inconvenient cumva?
Sigur că nu... dar e dezordine.
Fata a plecat. Costă mai mult decât îţi poţi permite.
Dar trebuia să-i facem şi o favoare menajerei.
Nu vom acorda atenţie.
Dacă insistaţi...
Vă rog să mă scuzaţi câteva clipe.
Este întotdeauna atât de agitat?
Bietul de el, a trudit atâta la machetele alea.
Ce puteam să mai fac? Ea i-a invitat.
Incredibil.
Îi distrează, asta e cel mai important.
Ar fi mai bine să mergi la film, încerc să scap repede de ei.
Nu, fă ce-ţi spun!
Nu, nu te ascunde în camera ta.
Trebuia să vii cu mine, nu am fi ajuns aici.
Haide. Şi aşteaptă-mă. Te iubesc. Pa.
Ce... faci aici? Parcă erai la film.
- M-am răzgândit, d-le. - Intraţi, prietenii mei.
Pune-le undeva şi adu-ne ceva să ne răcorim. Du-te!
Pe aici, draga mea.
Felicitări. Cu siguranţă ştii să le alegi.
Nu-i aşa? Pe aici.
Cât va dura toată comedia asta?
Vreau să văd cât de bun mi-e rolul. Doar eu l-am scris, nu?
E foarte drăguţ. E foarte prezentabil pentru un apartament dezordonat.
A fost doar un pretext ca să scape de noi şi să poată fi singur cu soţia lui.
- Ba nu. - Dar nu te înroşi, dragul meu.
Se vede că eşti nerăbdător.
- Scuze, data viitoare am să bat. - Ce?
- Nu aşa de agresiv. Ce este? - Congelatorul s-a blocat.
Răsuceşte la stânga şi apoi tragi.
- S-a stricat. - Bravo, nu ai pierdut timpul.
Vin, iubito. Adică, dragă, mă duc.
Lasă-mă pe mine, frigiderele sunt domeniul meu.
- Nu e cazul. - Ba da, e plăcerea mea.
Nu vreţi să luaţi loc lângă mine?
- Nu credeţi că viaţa e nebună? - Oh, da, doamnă.
- Noroc că avem grădinile noastre secrete. - Da.
Câteva ore când timpul permite.
Uneori în doi.
Oh, nu e important.
- Gata. - D-l e foarte amabil.
- Locul tău nu e în bucătăria asta. - E doar temporar, d-le.
- Cât câştigi aici? - Suficient, domnule.
Ce-ai spune de o haină ca cea a proprietăresei?
La schimb cu ce, d-le?
- Ţi-ar place la ţară? - O mică cămeruţă...
- Bine încălzită. - Eu dorm mereu cu geamul deschis.
- Cine vorbeşte despre dormit? - D-l m-a înţeles greşit.
Femeile frumoase trebuie să fie răsfăţate.
Dă-mi voie să te scot o dată pe săptămână din această viaţă nedemnă de tine.
Vine azi gheţa aia? Ai să ne serveşti în birou.
- Pe aici, prietene. - Ce-i cu graba asta?
Timpul înseamnă bani. Aşa e în industrie.
Am să vă arăt macheta.
Era prea mare s-o iau la restaurant, dar am crezut că vrei s-o vezi.
După cum vedeţi, proporţia este funcţională şi confortabilă, iar locatarii...
Asta e de ajuns, sunt sigur că nu sunt probleme. Mâine vom semna.
E şi plăcerea mea.
Suntem între bărbaţi. Trebuie să-ţi mărturisesc ceva.
Vă rog, spuneţi.
- Menajera îmi place la nebunie. - Adevărat?
- Da. Crezi că aş avea intrare? - Nu, absolut nu.
Nu vreau să vă descurajez, dar nu aveţi şansă.
N-aş spune.
- V-a dat de înţeles? - Nu încă.
Dar, în ochii ei era o promisiune...
Nu, crede-mă, sigur nu e asta.
Se gândea la altceva.
Intră!
- S-o las pe birou, d-le? - Unde altundeva?
Nu fi atât de nepoliticos cu ea.
- Priveşte-o, priveşte-o bine. - M-am uitat.
Uită-te mai bine.
Graţia gesturilor, supleţea trupului... Trebuie să fie uimitoare.
- Ajunge. Du-te la culcare imediat. - Da, d-le.
Imediat, am spus.
Comportamentul d-tale este ciudat.
Familia ei mi-a încredinţat-o. Taţii noştri au făcut războiul împreună. La tancuri.
Este foarte dezonorant să flirtezi cu fiica unui asemenea combatant.
Ăsta nu e un motiv s-o condamni la singurătate.
Fiica unui erou nu este niciodată singură.
E o efigie.
Scuză-mă, nu mi-am dat seama. Oricum, mai sunt şi alte femei.
Nu dansaţi? Haideţi.
- Aş începe cu a ta. - Da, prefer asta.
Adică, asta e altceva, pentru că...
Voi veni imediat.
Ce nemernic. Ce neobrăzat.
E de jad! Îmi place.
Şi plante exotice, le ador!
- Pentru grădinile ei japoneze? - Sunt demodate.
Am o colecţie de păpuşi suedeze, un apartament confortabil...
- Un portar mut... - Şi o femeie oarbă.
Filodendronul dvs are nevoie de apă!
Da, am uitat.
Nu permit nimănui să se ocupe de plantele mele.
Îmi place grădinăritul.
- Stropitoarea este pe balcon. - Să-l ud eu? E foarte amabil.
- E amuzantă. - Da, în doze mici.
Ce-ai spune de o maşinuţă sport cu care să-ţi faci cumpărăturile?
Am atâtea nevoi că aş prefera un camion.
- Încă mai eşti aici? - Mi-e foame.
Mănâncă în camera ta. Faza cu Flavigny nu mi-a plăcut deloc!
Şi a ta cu noua ta soţie care-ţi dădea sărutări?
Din vina cui? Dacă tu crezi că mi-a făcut plăcere...
Nu te-am văzut iritat.
Laura, puţin îmi pasă de menajeră.
Iar dacă-l mai văd că-şi pune din nou labele pe tine, îi sparg mutra!
Nu face prostii, dragul meu. Mă iubeşti?
Ca un nebun.
Unde am intrat?
Acum ştiu de ce nu ai timp pentru plantele lor.
Tu, vino.
- Ce te-a apucat? - Vino!
Ce-o fi cu ea? Scuzaţi-mă.
- Ce este? - Intră acolo şi vezi ce este.
- E un cuplu foarte modern. - Da.
- Nu mai avem nicio treabă aici. - Elise, nu mai fi aşa de învechită.
Te rog. Am spus "vino"!
- Plecaţi? - Ne vedem mâine la cafea.
Planurile d-tale îmi plac tot mai mult.
Am spus nu, Georges.
- Definitiv, nu. - Foarte bine, dragă.
Îmi pare rău. Ea are 51 la sută din acţiuni.
- Flavigny! - Vin, dragă.
Ea vă găseşte proiectul un pic prea revoluţionar.
Păcat.
- Ce-o fi vrut să spună? - Oricum, eu am făcut tot ce am putut.
- Îmi merit plata cu vârf şi îndesat. - O vei primi.
- Din ce? - Nu-ţi face griji, dragule, am o idee.
- Chiar dacă va trebui să ne milogim. - Dacă aveţi nevoie de vizon, d-nă...
Mulţumesc, ne vom organiza.
Nu-i aşa, dragă?
Ce-o vrea să însemne asta?
Blănărie
Cu o asemenea haină... mă pot ocupa de clienţii tăi.
- Şi acum, vom ataca. - Ce? O bancă?
FESTIN GASTRONOMIC
Şi, chiar aţi câştigat, d-le Bricheton?
La puiul de aur
Bricheton. Loteria. Masa. Eu sunt, am ajuns.
Domnule, garderoba!
Restaurantul nostru aşteaptă cu nerăbdare să vă primească, d-le.
Vă felicităm şi vă urăm bun venit, domnule...
Bricheton.
- Pentru început... - O clipă, d-le Proncton...
- Bricheton. - Da. Pe aici, chiar vă aşteptam.
- Dacă doriţi să luaţi loc. Pe aici. - Cu plăcere.
- Să începem. Pentru început... - Pălăria dvs, dacă permiteţi.
- Aş putea... - Începem, să ne grăbim.
Să ne grăbim! Aperitivele.
Repede! Să nu pierdem timpul.
E ezitant.
- Asta! - Sunt trufe "a la royale", d-le.
Asta e ce-mi trebuie. Mi-e foarte foame.
Nu, este prea puţin. Nu se vede nimic! Daţi-i un bol de caviar!
- Caviarul, rapid! - Cu tot cu lingura potrivită.
Caviarul cu tot cu lingură.
- Pot? - Haideţi, ce mai aşteptaţi?
Stop!
Când spunem "stop", nu te mai mişca bătrâne!
Încă o dată de la început.
Din nou.
Stop!
A ieşit, mulţumim. Aduceţi puiul.
Să ne mişcăm, dar mai repede.
Aşa! Pe fiecare parte, haideţi!
Serveşte!
Mulţumesc. A mers!
- Acum deserturile? - Aduceţi-le mai repede.
Dar...
Desertul.
Alege repede unul, nu avem atâta timp.
- Sigur... acesta. - Nu, e prea mic din nou.
Daţi-i un ananas, ceva mare.
Da, dar...
Stop!
Bine, mulţumim. Pe luni!
Nu credeţi că trebuie să faceţi şi o poză când ne strângem mâinile cu d-l?
Dacă doriţi. Treceţi la loc!
Zâmbeşte, te rog. Eşti bine, eşti mulţumit.
Mulţumesc, la revedere.
D-lor... nu uitaţi să-mi scrieţi numele cu doi de "S" şi un "E" la final.
- Ca şi Soussif? - Nu vreţi să serviţi ceva?
Nu e timp, Liz Taylor aterizează pe Orly în 5 minute.
Vă conduc.
A fost o plăcere să vă cunosc, d-le.
Simţiţi-vă ca acasă dar... fără pălărie, credeţi-mă.
Oh, scuzaţi-mă.
Acum vom debarasa toate astea.
Şi cât mai repede.
Totuşi mi-e un pic cam foame.
Salonul este rezervat, dar o să vă instalăm în restaurant. E pe acolo.
Caută-i d-lui un loc liber, dar cât mai în spate.
Scapă-mă de el cât mai repede.
- Veniţi cu mine. - Să ne grăbim!
Pălăria mea! Pălăria mea!
- Scuzaţi-mă, aduc imediat altul. - Spuneţi-i bucătarului că coifura mea e 58.
Dânşii au ajuns la desert. Luaţi loc. Poftă bună, d-le.
D-nă, d-le.
Scuzaţi-mă.
D-nă, d-le.
Scuzaţi-mă.
D-nă, d-le.
- Ursuleţul meu de pluş. - Căprioara mea.
Căprioara ta îl iubeşte foarte mult pe ursuleţul ei.
Iar ursuleţul tău o iubeşte şi mai mult pe căprioara lui.
Căprioara vrea o cafea?
Nu ştiu. Vrea ce vrea şi ursuleţul ei.
Ieduţul vrea o felie de pâine.
Când eram mic, mi se spunea "ieduţul".
- Ţelină? - A la Chambord, d-le!
Nu mi-aţi văzut ţelina?
Mi-au luat ţelina.
Ceva de genul ăsta s-a întâmplat şi mai devreme.
Poftiţi. Carne de vită cu cartofi natur.
Ce-o diferenţiază de cea cu cartofi prăjiţi?
Preţul.
- Dacă mă trădezi, mă sinucid. - Trişezi.
Nu spune asta, vorbesc serios.
Te rog, suntem priviţi.
Pot să tai măcar o bucăţică? Apoi vi-l înapoiez.
Hai, Virginie. Lasă prostiile şi dă-mi-l. Poftiţi, vă rog.
Mulţumesc, d-le! Sunteţi foarte amabil.
E cam poznaşă.
- Cafeaua dvs, d-nă. - Mulţumesc.
- Poftim, iepuraşul meu. - Mulţumesc, căprioara mea.
- Mergem la cinema? - Da.
- La recentul film al lui Bardot. - Mereu spui asta.
- Şi niciodată nu o faci. - Te ador.
Picioarele mele sunt la fel de frumoase.
- E altceva. - De ce e altceva?
- D-le, cum îmi găsiţi picioarele? - Vreţi să vă căsătoriţi cu mine? Bricheton.
- Vă interzic să priviţi picioarele d-nei. - D-na mi-a cerut asta.
- Ascunde-le. - Nu sunt frumoase?
Perfecte dar... le ţineţi în drum.
Ascunde-le ţi-am zis!
Iar d-ta ar trebui să-ţi ai grijă de tacâmuri!
Îţi arăt eu dacă ai să-mi înşeli încrederea!
- Să nu îndrăzneşti! - Fă-o şi-ai să vezi!
D-le, cât trăiesc eu n-ai să atingi nici un fir de păr de-al d-nei!
- De ce te bagi? - Pentru că mă priveşte, d-le.
Sălbaticule, îmi zdrobeşti umărul.
Las-o, sau se va termina prost!
- Măr sau portocală? - Banană.
O piersică pentru gastronom.
D-le, aţi făcut o mare greşeală.
Directorul mi-e prieten, sunt invitat aici. Mă voi plânge.
Fă-o, ieduţule!
- Biletul meu câştigător! E nebun! - Da, nebun după această femeie.
- Căprioara mea. - Ursuleţul meu.
- Oh, tu. - Oh, tu.
- Caisa dvs. - Nu, lăsaţi.
- Cafea? - Fără cafea.
- Factura dvs. - Dar eu sunt invitat.
De cine?
De ziarul Français Malin.
- Cât face? - 18. 260 franci, cu tot cu prietenii dvs.
Ah, da, pentru că...
Uite ce-i. Am 600 de franci. Păstrează restul.
Ştiţi, d-le, mereu există o posibilitate de a rezolva.
VEDETA
MARE CONCURS RADIO-TV Premiul I: Cina cu Patricia Padington
Oh, la, la. Măi să fie!
Ia spune-mi, nu ţi-e ruşine?
Mi-ar prinde bine, amice.
Nu e treaba ta, nu?
Toată lumea poate concura!
Vrei o seară cu domnişoara Padington?
O cină cu muzică şi lumânări, eşarfe de mătase, o canapea moale?
Deci, asta se va întâmpla?
Treaba asta nu e pentru tine! Dispari.
Asta te-ar deranja, nu-i aşa?
- Cunoaşteţi câştigătorul? - Nu, dar sunt foarte bucuroasă.
Cum va decurge seara, d-ră Padington?
Nu ştiu, dar va fi foarte drăguţ şi amuzant.
Ca tot ceea ce face d-l Sam.
- Aveţi ceva deosebit de declarat? - Oh, da.
Sunt foarte bucuroasă, toată lumea e aşa de drăguţă.
- Patricia! - Scuzaţi-mă.
Acum d-ra Padington se îndreaptă spre apartamentul privat al d-lui Sam Chips
unde va aştepta câştigătorul acestei seri.
Această seară a fost donată de Chips, duşmanul căderii părului.
D-lor, dacă aveţi mătreaţă, d-nelor dacă vă cade părul
sau aveţi mâncărimi, folosiţi Chips.
Taie!
- Ce este? - A venit seara ta mare, eşti mulţumită?
- Da, sunt mulţumită. - În cele din urmă a venit.
Dă-mi un sărut.
Dă-mi pantofii, puişor.
Ce toantă, mă faci să-ţi fac rău. Chiar mă întreb dacă n-o meriţi.
Atunci pune-ţi singuri papucii!
Mă faci să sufăr şi ce primesc în schimb? Doar promisiuni.
Şi celelalte fete sunt deja celebre.
Începi să te plângi?
Când ţi-am făcut un afiş în mărime naturală,
când ţi-am schimbat numele din Raymonde în Patricia,
când te-am introdus la radio şi la televiziune
ca toată Franţa să-ţi fie la picioare?
Iar tu nici măcar nu mă poţi ajuta cu încălţămintea?
Şi apoi cine e cel care a câştigat?
Ce-mi pasă mie?
- D-ra Patricia Padington? - În ce problemă, d-le?
Simon Taquet, pentru concurs.
- Faceţi-vă comod şi luaţi-o pe acolo. - Mulţumesc.
Bună ziua, sunt Simon Taquet.
Bun. Nu vă mai deranjez.
- Haide, cu eleganţă! - N-o fac!
Nu ai fi reuşit dacă nu te-aş fi găsit eu, clar?
- Zâmbiţi, vă rog! - Zâmbeşte, ţi-au spus.
Mulţumim.
- Camera, vă rog? - În spate.
Mulţumesc, d-le.
- Şi, ai băut bine? - Mai aveţi şampanie? Nu mai e.
Chiar nu-şi dau seama cât mă costă toate astea?
Sam!
Ce-o fi făcând Taquet ăsta?
Ascultaţi. Uitaţi un tip care câştigă o seară cu Patricia Padington
şi 12 flacoane mari de loţiune Chips de cea mai bună calitate
iar d-l ne face să aşteptăm.
Ce lume!
Scuzaţi-mă, dar vreau să profit de timpul meu şi să devansez puţin.
Dar ar fi trebuit să apară deja acest Taquet!
Când doriţi, sunt gata.
Oh, dar o văd acolo pe d-ra Padington. Foarte fermecătoare!
- Ce mai faceţi? - Scuzaţi?
- Vorbeşti franceza? - Da, de ce?
E şi mai bine. Taquet, încântat. Scuze.
Foarte bine. Nu aveţi complexe. E perfect.
Scuze.
Îmi pare că vrei să mă seduci, ticăloaso.
Nimic la orizont. Bine, vom trece peste.
Dar cum o fi ajuns ăsta aici?
E d-l Sam Chips.
- Oh. Taquet, încântat. - D-ta eşti Taquet?
- Nu mă aşteptaţi? Nu era în seara asta? - Ba da.
E aici, asta e important. Haideţi să terminăm cu asta, a durat destul.
Sunt de acord. D-lor, vă stau la dispoziţie.
Dragă Patricia, îţi aparţin.
Domnilor, fotografiile!
- Bună idee. Pentru posteritate. - Hai, seara trece foarte repede.
O cină grozavă, foarte bine. E de efect.
- Luaţi paharele, vă rog. - Da. Pardon.
- E doar bere, nu aveţi ceva adevărat? - Paharul mai sus! Şi mai sus!
Nu aţi putea să vă ridicaţi aparatul?
- Care vă sunt impresiile? - Trebuie să spun că...
- Dar dvs, d-ră? - Eu aş...
- Nu era pregătită. - Nu contează.
Sunt foarte fericită că d-l Catette...
- Taquet. - Oh, am dat-o în bară. Scuzaţi-mă.
E în regulă.
că d-l Taquet a câştigat concursul. E atât de drăguţ, sunt foarte fericită.
- Dragă Patricia, ştiam că... - Taquet, întoarce-te.
- De ce? - Tipul e un idiot!
Să finalizăm! Ultimele poze pe canapea. Repejor, Patricia!
Măi să fie, asta e ceva tare!
După, vei primi cele douăsprezece flacoane. Şi mulţumiri pentru deranj.
Taquet, crezi că poziţia în care stai e bună?
Poziţia?
Da! Ia o poziţie senzuală.
- În faţa tuturor? - E pentru fotografie.
- Doamne, ce mediu, ce ambianţă. Micuţa mea. - În genunchi.
- Vă rog. - Vă rog.
Cât e de uşor.
În partea cealaltă... vă rog.
Aşa gândeam şi eu.
- Dar ce este asta? - Ce?
De pe halatul tău, "O cedar".
E al meu, de la ultimul concurs. Particip la toate.
- Şi le câştigi? - Întotdeauna.
- Îl iau eu. - Nu...
Nici nu se pune problema. Nu, nicio secundă.
Pentru câteva fotografii, de acord. Bravo cu asta. Dar în faţa tuturor... cred că visez.
Patricia, vino imediat aici!
Unde te crezi?
Îndrăzneşti să ceri aşa ceva? Dezgustător! Ieşiţi afară cu toţii!
- Ce este? - Nu-i nimic, micuţa mea.
Când vei creşte, vei înţelege. Studio artistic? Şi mai ce altceva?
Deci, un lucru este sigur:
Ne iubim.
Aşa că, fără panică.
Am să mă căsătoresc cu tine.
Asta e, e bine.
Mi-ar plăcea ca primul nostru copil să se numească Raoul
în amintirea unchiului meu Antoine.
Iar mâine am să te prezint mamei mele.
Cred că asta a fost tot, n-am uitat nimic. Oh, ba da.
- Spune-mi, sunt probleme cu RH-ul? - Cum?
- Pozitiv sau negativ? - Cine?
E nostimă.
Oricum, în ceea ce mă priveşte, impecabil.
Tare ca oţelul, pot face faţă atât în apărare cât şi în atac.
Acest pumn poate ucide.
Deci, fericită?
Nu mă atinge! Am să sar pe fereastră!
Sam!
Unde sunt?
D-lor, nu ştiu ce-a păţit, a sărit pe fereastră.
Păsărica mea!
Taquet, o să-mi plăteşti asta!
Patricia, micuţa mea! Patricia! Raymonde!
Veniţi! Să o găsim!
- D-ră Padington! - Nu lăsa pe nimeni să intre!
- E un satir! - Un satir? Unde este?
Sam, deschide-mi. Sunt eu, Patricia.
Da, eu sunt, Patricia.
Barbarii ăştia nu au respect pentru nimic... Frumuseţe, har, inteligenţă.
Cum te simţi, pisoiaş? Trebuie s-o pălmuiesc.
Şi mai e şi sadic! O va schilodi. Sun la poliţie.
Suntem singuri, nu-ţi fie teamă. Brutele alea au dispărut.
Bieta mea micuţă, cum ai putut intra pe mâinile lor?
Atât de pură, atât de nobilă... Tot ce-mi place.
E romantic.
Pun nişte muzică, nu-ţi poate face rău.
Nu trebuie să-ţi faci griji, am câştigat destul în viaţa mea.
Atenţie, acum îmi pot cumpăra o bicicletă nouă de două ori pe an.
Cu tine alături viaţa mea ar fi completă. Vom sta la mama.
Ţie îţi va fi foarte uşor. Ea va face totul. Vei arăta ca o adevărată regină.
Parcă şi văd cămăruţa în faţa mea. Foarte cochetă.
Cu tapet nou.
Magazinele aproape, autobuzul în faţă, ce să-ţi doreşti mai mult.
Iar duminica: la Marne.
Nimeni, niciodată, nu mi-a mai vorbit aşa.
Da, sunt surprinzător.
Alo, poliţia? Mă auziţi?
Sunt Sam Chips.
Loţiunea Chips pentru mătreaţă, nu vă spune nimic?
Bietul de el.
Un satir, un tip periculos, atacă o femeie.
Veniţi cât de repede puteţi.
- Tapin, de la Moravuri. - Taquet. Pentru ce aţi venit?
- Pentru un satir? - Oh, nu e doar unul.
Veniţi să vedeţi şi singur, perverşii ăştia.
Văd, panouri publicitare. Rezolv.
D-le agent, vă rog să faceţi ceva.
- Sigur. - Dar... nu!
Alo, d-le brigadier? Am prins un satir. Rue de Passy, nr 59.
Sunt tot felul de perverşi pe aici, trimiteţi întăriri.
Politica... ce pariu.
Dacă s-ar organiza un concurs pentru guvern, chiar m-ar interesa.
Dacă aş câştiga acolo...
Nu vreţi să faceţi linişte?
Dormiţi liniştit, d-le Taquet. Am prins ticăloşii.
- Şi mulţumesc. - La dispoziţia dvs.
Ce cartier!
Dar, dacă îi laşi de capul lor...
Spune-mi Raymonde.
IAHTUL
Premiul I - Un iaht Duchemin, Aleea Kléber, nr 17, Paris
Câştigător! Ura!
Ciudat, am răspuns greşit la două întrebări.
Poftiţi.
- Bună dimineaţa şefule. - Bună dimineaţa Philippe.
Îmi pare rău, am întârziat puţin.
Am stat până târziu ca să examinez propunerile cumpărătorilor. Şi trebuie...
Foarte bine, vom discuta despre asta când mă întorc.
- Cum? Plecaţi? - Da.
E o afacere incredibilă şi confidenţială. Scuză-mă, trebuie să discut cu soţia mea.
Duchemin, Aleea Kléber... Asta-s eu!
Da!
- Bună dimineaţa, Elisabeth. - Bună dimineaţa, dragule.
Ascultă, îmi pare rău dar trebuie să fac urgent o călătorie de afaceri...
la Bruxelles, în Belgia.
- Ştiu. - Cum adică?
Ştiu că Bruxelles-ul e în Belgia.
Îmi fac valiza şi iau avionul următor.
Să nu-ţi uiţi hainele călduroase, spre nord este întotdeauna foarte rece.
- Pun pariu că voi veni înapoi bronzat tot. - Eu mă duc s-o văd pe mătuşa Agathe.
O idee foarte bună.
Dacă e rasă proaspăt, o sărut din partea ta?
Nu, glumesc.
Nu primesc un sărut?
- La revedere, Elisabeth. - La revedere, dragă.
- Îmbracă-te bine! - Da!
- Doamna este în camera ei, d-le. - Şi ce dacă?
Doamna vrea să vă vorbească personal.
- De ce vrea să mă vadă? - Nu mă interesează, domnule.
Alo? Corinne?
Henri Duchemin.
Da, cine renunţă cu uşurinţă când e vorba de femei?
Ţi-am spus deja că nu.
O croazieră pe Marea Mediterană?
Asta schimbă tot.
Ai câştigat un iaht? D-ta?
- Cum adică? - Concursul din ziar. Cititeşte asta.
Concursul din ziar?
Duchemin, Aleea Kléber... pare adevărat.
Dacă vorbim de soţul meu, toate concursurile sunt idioate.
Ascultă, Rhilippe. La prânz mergem să ridicăm barca,
ne întoarcem aici şi-i facem o surpriză lui Henri.
- D-na a spus "noi"? - Tu şi cu mine, Philippe.
Noi amândoi?
Ce? Eşti bărbatul care-mi trebuie! Un căpitan!
Ai câştigat atât de multe regate. De ce nu tu?
- Nu vă este teamă că domnul Duchemin... - Ce?
- Că domnul ne va detesta? - Asta ar fi urât din partea lui.
Şi frumos din partea mea. Nu vei păţi nimic.
Eşti un băiat atrăgător.
Faţa soţului meu, mai ales la Bruxelles, când va afla de iaht...
va fi ceva divin! Oh, scuză-mă.
Unde este faimosul dvs iaht? Când plecăm?
Ţi-am promis că te voi duce de aici în cel mai scurt timp posibil.
Adică imediat.
Nu e rău, nu-i aşa?
Capri pentru d-na, Palma pentru d-l.
Comunică între ele?
- Draga mea. - Lupul meu mare.
D-nă, d-le.
- Două camere cu vedere la mare, te rog. - Foarte bine.
Antibes şi Monte Carlo.
- Comunicante? - Nu.
Aştept să mi se livreze unui iaht. Anunţaţi-mă când ajunge.
Cu siguranţă, d-nă. Un iaht.
- Îţi place? - Vă urăsc.
Pe aici, domnule.
- Poftim. - Mulţumesc.
E perfect.
- Deschide. - Nu am cheie.
- Cum? - Nu am cheia.
Ce fel de hotel e ăsta?
- Poftim. - Mulţumesc, d-le.
- Philippe! - Da, doamnă?
- Pregăteşte-te, ador plimbarea pe mare. - Plecăm imediat, d-nă.
Ce este?
Deci... aşa stă treaba? Lipseşte cheia?
Un minut mai târziu şi aş fi fost goală.
Mă întorc într-un minut.
- D-le Duchemin! - Cum vine asta? Spune-mi Henri.
- Chiar? - Chiar aşa.
A întrebat de d-na Duchemin.
- Unde este bărbatul acesta? - La bar, d-nă.
Merg să caut cheia.
Aş dori cheia dintre Palma şi Capri.
Oh, toate scuzele noastre. Unde am pus-o?
Bună ziua, marinarule.
- Sunt aici. Doamna Duchemin? - În persoană.
- Barca este acolo. - Adică iahtul meu?
Unul mic şi nou. Veniţi.
- Oh, cât e de drăguţ. Stă bine pe mare? - Păi, şi încă cum.
Incredibil de eficient, d-nă.
Ea e ca mine. E însetat mereu.
- Da, desigur. - Grozav.
- Ale dvs, d-le. - Mulţumesc.
Nu uitaţi că dezorganizarea pierde jumătate din bătălie.
Daţi-i băiatului ceva de băut, d-le.
- Bineînţeles. Chem imediat barmanul, d-nă. - Rapid, mă grăbesc.
- D-nă? - D-nă.
Am sunat, dar clopoţelul nu funcţionează şi mi-am uitat apa de toaletă.
Dacă aş putea să vă ajut, o fac cu plăcere.
Adevărat?
- Dar, vă rog, intraţi. - Oh, mulţumesc.
Şi gata!
Corinne?
Nu aţi văzut cumva o femeie?
- Pe cine? Doamna Duchemin? - Nu. Ba da.
I-am arătat barca şi mi-a oferit o băutură.
- Unde este? - O beau.
Nu, iahtul. Iahtul.
- Oh, barca? - Sunt d-l Duchemin.
Pe aici, şefu'.
- Acolo, şefu'. - Ah, nu se poate.
Foarte elegant, nu? Şi iute ca vântul.
- D-ta l-ai adus? - Da, m-a obosit tare.
Asta-ţi face sete, nu?
Scuză-mă.
Barman, dă-i ceva de băut.
Mă întorc imediat.
Mergeţi, şefu'. Eu am să servesc.
Vă mulţumesc d-nă, vi-l aduc imediat înapoi.
Păstraţi-l e al dvs.
- Dar nu aveţi niciun motiv. - Ba da, îmi face plăcere.
Mulţumesc.
Deci, prinţesă, te joci de-a v-aţi ascunselea?
A trebuit să împrumut apă de colonie. Mi-a dat-o o d-nă.
Oh, dar ce bine miroase. Miroase foarte bine.
Iartă-mă.
Chiar vă rog.
Cucu!
Philippe?
- Hei, Philippe. - Cred că vrea să vă vorbească.
- Să fii pregătit de plecare în zece minute! - Sigur.
- Cum? - Ce...
Dvs sunteţi, d-nă? Scuzaţi-mă. La ordinele dvs.
Iar d-ta să-mi dai înapoi colonia.
O clipă, d-le. Vacanţă plăcută!
Ce mai este?
- Cum mă găseşti? - Impresionant.
- Acum gata cu mofturile. - Urăsc să fiu bruscată.
Du-te şi mă aşteaptă pe barcă.
- Cu şampanie? - Cam aşa.
- Şi caviar pe pâine prăjită? - Fără unt.
Un scotch.
Ce doreşti?
- Două Scotch-uri. - Două.
Deci, marinare, tu ai adus barca?
- Iahtul. - Bine, iahtul.
- Merge bine? - Pluteşte, pluteşte bine.
Da. Şi, d-ta l-ai pilotat?
E încurajator. Merg să mă aranjez puţin şi mă întorc imediat.
Sunt aici.
Un scotch.
Nu te deranja, lasă sticla aici.
Mulţumesc. Ascultă, ar trebui, probabil, să treci pe bere, nu?
Mai eşti în stare să navighezi? Aş vrea să ies pe mare astăzi.
Marea este agitată astăzi, aveţi grijă.
Mai bine ai trece pe bere.
- Trece-o la mine. - În contul său.
- Spune-mi, barman... - Nu suport deloc berea.
- Ce spuneţi? - Am spus că nu suport berea!
Bine, bea lapte de migdale. Ia spune-mi barman, nu mi-ai văzut din întâmplare şapca?
- Dar e acolo, d-le. - Este...
Nu vezi că este mult prea largă?
Hei, unora alcoolul le ia minţile.
Pe care o preferi? Asta?
Sosesc!
Aceea.
Eu o prefer pe asta.
Nici una nici cealaltă. Fără e chiar mai bine.
Aşteaptă să ajungem pe mare.
Oh, da?
Da, pe mare.
Vă simţiţi rău, d-le?
Sunt bine, mulţumesc. Sunt bine.
Se poate întâmpla.
- Încă unul! - De acord.
Vom naviga în jurul Capului Horn. Nu-i aşa, bătrâne?
Hei, nu-i aşa, o asemenea furtună nu a mai fost din 1926!
Hei, e consumaţia mea!
Hei, căpitane! O să-mi ocup locul!
- Fixaţi încărcătura! - Ieşi afară!
- Închideţi trapa! Ridicaţi vela mare! - Ieşi afară.
La treabă, câini leneşi!
Haideţi, oameni buni, am ridicat ancora,
la revedere... cu bine, la revedere... cu bine!
- Ce credeţi că faceţi? - Mă schimb.
- Sper. - Sunteţi mai în vârstă.
Îmi pare rău că nu vă pot plesni, dar am o întâlnire cu un băiat frumos.
D-nă.
Sunt ţeapăn de frig, aveţi apă de colonie?
Ştiu unde este.
- Te deranjez? - Nu fi prostuţ.
Ce cauţi tu aici?
Rugăm nu deranjaţi
MARELE PREMIU
Cum, nu este nimeni aici? Proprietarii nu sunt aici?
Au câştigat marele premiu la loterie. O sută de milioane.
- O sută de milioane? - Da.
- La naiba. - S-au dus la Paris să-i încaseze.
Încetişor!
Mergem?
- Domnule. - Bună ziua.
- Domnule. - Domnule?
Antoine Beaurepaire.
Din Barbezieux.
Soţia mea. Fiica mea.
Nu mai spune-ţi într-una "aha".
- Ştiţi, aş vrea o cameră. - O cameră?
O cameră cu un pat.
Îmi pare rău, domnule, avem doar un apartament disponibil.
- O suită? - Suită?
O suită de ce?
O suită, adică un apartament de trei camere cu living, sufragerie si dressing.
50.000 de franci pe zi.
Da, şi?
50.000 de franci, domnule. Pe zi.
- Îl luăm. - Deschideţi apartamentul.
- Am câştigat la loterie. - Am câştigat marele premiu.
Dar, Antoine, ce-i?
Încă nu l-am încasat.
Haide, lasă-mă pe mine.
Continuă.
Hei rup, hei rup! Oh, lasă.
Până când nu sunt aici, nu am odihnă.
Hai, veniţi.
Taxi!
Antoine, opreşte-te. Eşti aşa nervos.
Atâta timp cât nu sunt acolo, nu am odihnă.
Scuză-mă, tată.
Mai este mult?
Ajungem, d-le.
O sută de milioane.
- O sută de milioane. - O sută de milioane.
Şi 500.000, ceea ce face o sută de milioane.
Şi fiţi atent.
- Ei, i-ai încasat? - Da.
- Şi... acum te-ai liniştit? - Nu.
Ce-o fi având?
Ce este?
Ce este? Ia-o la stânga.
N-o atingeţi. Dispăreţi.
Tată!
- La bancă, strada Brunois, nr 42. - Stai!
- Aşteaptă. - Tată!
- Şi noi? - Urcaţi odată. Repede, la bancă.
- Tată... - Da?
Ne-ai promis că ne faci câteva cadouri.
Aveţi răbdare. Este ora două şi jumătate.
Mai întâi mergem la bancă, şi apoi vom vedea.
- Nu mă pot foi prin tot Parisul, cu... - Cu ce?
- Cu pasărea. - Ce pasăre?
Cu pasărea pe care am câştigat-o. Trebuie s-o punem în cuşcă.
Ce tot vorbeşti, tată?
Noi mergem să punem pasărea în cuşcă. A doua oară.
Pentru a împiedica pasărea să zboare.
Pentru ca pasărea să nu părăsească cuibul.
Nu voi sta liniştit până n-o voi depune la bancă.
După asta, va trebui să transfer pasărea la sucursala din Limoges,
şi gata, totul e jucat.
Ai înţeles?
Desigur.
Dar, despre ce pasăre vorbeşti?
D-nă, soţul dvs vrea să-şi ascundă banii la bancă.
La bancă? Dar nu, tată, ne-ai promis!
- La bancă. - Dar are dreptate.
Cine comandă aici? Cine comandă?
Cine comandă aici? La bancă.
La bancă, la bancă, la bancă! Acolo, chiar aşa.
Cine comandă aici?
Tu alegi, tată.
Tu eşti cel care comandă.
- Două rânduri. - Cât costă?
500.000.
Trei rânduri.
- 850.000. - Aii.
Ăsta e probabil mai frumos. Mai sobru. Poate, nu?
E, probabil, mai potrivit.
Mulţumesc, tată.
Vei vedea că este o investiţie bună.
- Să vi-l împachetez. - Nu vă osteniţi.
- Îl voi pune imediat. - Aş putea să...
Mă scuzaţi, d-le. Plătiţi cu cec sau numerar?
- Numerar. - Va trebui să-ţi arăţi muniţia.
Unde aş putea face ceva?
- În capătul coridorului pe stânga. - Mulţumesc.
O clipă, d-le.
D-le Charles, d-le Louis.
Sunteţi atât de amabili să-l însoţiţi pe d-l?
Uite, e tata.
500.000, sunt aici.
- Poftim. - Tată, vino să vezi.
Vreau brăţara aceea.
- Vrei să mi-o cumperi? Mi-ai promis. - Tată...
Este o investiţie.
200.000 franci.
D-le Charles, d-le Louis.
Taxi!
Hei, aici sunt eu.
Ai grijă!
Tată, un taxi!
Haideţi. Haideţi.
Haideţi.
Criminalule, eşti un pericol public!
- Îmi daţi un foc, vă rog? - Desigur, aşteptaţi.
A plecat.
Aţi pierdut asta.
Ce? Oh, vă mulţumesc, d-le...
Nu era necesar...
Tată!
- Unde ai fost? - Nu vă mişcaţi.
- Atenţie. - Ce este?
- Mâine la ora nouă. - Mulţumesc.
- Ce ai, eşti foarte palid. Tată? - Am nevoie imediat de o băutură.
Întoarce-te imediat, e acolo o fată care mă înnebuneşte.
E aşa de urâtă.
Dar, zâmbetul ei...
Absolut îngrozitor.
- De ce s-o fi holbând la valiza mea? - Să avem pardon, tată, la mine se uită.
De ce s-ar uita la tine? Se holbează la valiză.
Sunt doar nişte escroci.
Numai asta pot fi, nu mă pot păcăli.
Sunt doar nişte escroci deghizaţi.
Merg s-o privesc mai de aproape.
- Aveţi o valiză frumoasă, d-le. - Ce treabă ai tu cu valiza mea?
Ce are valiza mea aşa deosebit?
Crede-mă, dac-o atingi, am să te fac praf.
Golanule! Flecăitorilor! Nimicarilor!
- Mergeţi şi căutaţi un taxi, repede. - Dar, tată.
Mergeţi, am spus! Grăbiţi-vă.
Un taxi, rapid. Banca se închide la ora patru.
- Dragul meu. - Un taxi, repede.
N-o lua iar de la capăt.
Nu şi tu.
Vreţi, probabil, să atrageţi atenţia asupra valizei mele.
Mă rog.
Ascultă, tată, eşti ridicol.
Ştii bine că acolo sunt o sută de milioane.
O sută de milioane?
E numai din vina voastră. Intenţionat nu m-aţi ascultat. Vreţi să fiu jefuit.
- Vreţi să mă înbolnăviţi. - Tată!
- Vino încoace. - Nu, te rog. Încetează.
Antoine, exagerezi.
Valiza asta te-a înnebunit. Dă-mi-o şi nu mai discutăm.
- Nu! - Ba da!
Nu, rămâne aici.
Vino, Daniele.
Bine, descotorosiţi-vă.
Şi unde vă duceţi?
Mergem pe jos.
Ne întâlnim la bancă, când te calmezi.
Ce s-a întâmplat?
O sută de milioane într-o valiză. Atunci m-am întors şi... bum.
- O sută de milioane într-o valiză? - Da.
Nu e ceva obişnuit.
Ce face? Îl lăsăm să plece?
Trebuie să plătească cursa! Sunt 400 de franci pe contor.
Opriţi hoţul! După el!
Uitaţi-l! Acolo!
Prindeţi-l!
E aici, l-am prins! E aici!
- Ce este? - Dă-mi asta, imediat!
Ce aveţi în valiză?
O păsărică.
- O păsărică? - Da, păsărică.
Păsărică?
Veniţi.
Scuzaţi-ne, nu aveam de unde să ştim că aţi câştigat banii.
Războiul nervilor continuă! Tensiuni în Orientul Îndepărtat!
Accident de circulaţie: 32 de morţi, niciun rănit!
- Stai pe trotuar! - La o parte, idiotule!
Ce este? Ce aveţi, d-le?
Nu mai pot, pur şi simplu. Pur şi simplu nu mai pot.
Uneori pot, iar uneori nu.
Dar atunci când trebuie, nu pot.
- Nu mai pot. - Veniţi.
- Iată că aţi ajuns, d-le. - Mulţumesc mult.
Am intrat? Da.
Bine aţi venit, d-le.
- O să iau eu asta. - Nu.
- Doamnele mi-au explicat totul. - Bine.
Nu trebuie să vă mai faceţi griji. Vă rog.
Am deja câteva idei pentru banii dvs.
Dar, vom sta mai liniştiţi în biroul meu.
- Diseară vom mânca la Maxim. - Apoi vom merge la Lido.
- Mâine dimineaţă la Dior... - Şi la amiază vom cumpăra un Alfa Romeo.
Uite-l.
Tată! Tată!
- Tată, acum te-ai mai liniştit? - Şi mai uşurat?
Da, absolut. Domnul a fost foarte drăguţ.
El mi-a explicat că cu St. Gobain, Cégédur şi Rio Tinto
plus puţin oţel inoxidabil de la Bull câştigul este de şase la sută,
dar este supus unei eroziuni constante
deoarece aerul lichid este insuflat în maşină, ba nu, în petrol.
Insuflare, deflagraţie, lichidare, şi m-a terminat.
Foarte drăguţ d-l, un fel de Rhone Poulenc, un pic de Anaconda.
Deci, cinci la sută pe viaţă, în mod constant, e ca o concesiune.
Ba nu, nu ca o saltea ci ca un amortizor.
Deci, în mod constant cinci procente la amortizor, amortizabil, amortizare.
Şi m-a terminat.
Deci, cinci la sută pe viaţă... şi m-a terminat!