Subtitles downloaded from www.OpenSubtitles.org
Ştiţi, nimic nu se compară cu experienţa...
de a-ţi creşte primul câine.
Bucuria simplă de a te plimba alături de prietenul tău la aer curat...
de a-i arunca băţul,
de a petrece nişte momente de linişte... doar tu şi cel mai bun prieten al tău.
Desigur, asta nu a fost experienţa mea.
Nici măcar nu sunt eu puştiul ăla.
Ăsta sunt eu, iar câinele ăsta nebun după care alerg acum e Marley...
- cel mai rău câine din lume. - Scuze!
- Sau, cel puţin, aşa am crezut. - Marley!
Dar povestea noastră începe înainte ca Marley să se fi născut.
Cu patru ani înainte de asta, în ziua nunţii mele,
care a coincis şi cu ziua celui mai crunt viscol de primăvară...
din istoria sudului statului Michigan.
Aceeaşi zi în care ni s-a stricat maşina. Dar nu ne-a păsat.
Doamne, ce bine e.
Şi ce zici...
Ce crezi că înseamnă să fie viscol de ziua nunţii tale?
O fi cu noroc sau ghinion?
Eu cred că e cu noroc.
- Cum de m-am ales cu tine? - Poftim?
NU, sincer. Cum de-am fost aşa de norocos?
Păi...
Mai mereu mi se pune întrebarea asta.
Haide.
Glumeşti, iubi?
Tu faci parte din plan.
- Plan? - Planul meu. Primul pas...
Să întâlnesc un bărbat incredibil de drăguţ, deştept şi sexi.
Gata. Pasul doi?
Să mă mărit cu tine în locul lui.
Şi pasul trei...
- Nu, nu cred că mai suport alţi paşi. - Nu vrei să ştii care-i pasul trei?
- Ba da. Care-i pasul trei? - E uşor.
- Nu fi dură. - Să mergem la un loc mai cald.
Ştiam că o să spui asta.
EU ŞI MARLEY
Traducerea şi adaptarea: BRiLi & veveriţa_bc @ www.titrări.ro
- Mulţumesc. - Ştii că o să te descurci, da?
- Da. O să mă descurc. - Cine eşti tu?
- Eu sunt John Grogan? - Nu, tu eşti afurisitul de John Grogan...
care o să se angajeze ca reporter...
pentru un ziar metropolitan important.
Bun. Dar parcă mi-e şi frică să mai ies din maşină.
- Trebuie. Nu, scumpule. - Mai bine fac o tură cu maşina prin zonă.
Hai, ieşi din maşină. Ieşi afară.
- Cine ziceai că sunt? - Fii serios.
Sebastian zicea că ai câştigat nu ştiu ce premiu.
Mitchie. Am un Mitchie.
E un fel de Pulitzer, dar din vestul statului Michigan.
Un Mitchie.
Şi ia spune... Ce te-a făcut să pleci de la respectabilul...
Kalamazoo Gazette?
După cum ştiţi, am fost la aceeaşi facultate cu Sebastian...
Iar el...
Întotdeauna mi-a spus cât de bine e în sudul Floridei...
şi că o să ne placă aici, aşa că am hotărât să venim aici.
- Şi tu eşti miştocar? - Pardon?
La fel ca prietenul tău.
- Nu. - E la marginea prăpastiei, să ştii.
Bine că ştie să scrie.
Deci soţia ta e Jenny Havens?
Da. Jenny Grogan... Mi-a luat numele după căsătorie.
- Ea a primit de lucru la The Post? - Da.
- Pe tine de ce nu te-au vrut acolo? - N-am vrut eu.
Jenny scrie mai mult reportaje...
pe când mie îmi place să scriu ştiri.
- Cred că mi se potriveşte mai bine. - Crezi că eşti mai bun...
decât şase absolvenţi de la jurnalism care şi-au căutat de lucru aici azi dimineaţă?
Nu ştiu dacă sunt mai bun.
Dar ştiu că am tendinţa să mă surprind mai mereu.
Acum zece ani, fumam din narghilea şi jucam Donkey Kong.
Nici nu visam că o să ajung la facultate, dar am ajuns...
şi chiar am absolvit cu onoruri.
Şi nici n-am crezut că o să lucrez vreodată la un ziar adevărat, dar am lucrat.
Şi niciodată n-am crezut că o să fac o fată...
ca Jenny Havens să se mărite cu mine, dar uite că am reuşit.
- Deci? - Au deja pe cineva.
Da.
- Îmi pare rău. - Aşa că o să mă pună la ceva...
căruia le place să-i spună Furtună în Deşert.
- Te-ai angajat? - M-am angajat.
Te-ai angajat!
John Grogan, ştiam eu!
Ştiam eu! Fii atent.
Uite. Vezi ce se întâmplă?
"Slujbă. Bifat."
- Şi ce urmează? Prânzul? - Casa.
Casa.
... avioane care pot transmite imagini de la distanţă...
cu navele irakiene şi alte ţinte.
Ai ajuns la citatul despre opritoare?
- "Dacă ar salva măcar o viaţă..." - "... ar merita."
Şi cu asta, ochii lui Jan Dickerson se umplură cu lacrimi."
- Se umplură cu lacrimi. - Îţi place?
- Sau e prea sentimental? - Da. Nu.
E puţin prea exagerat?
Ce s-a întâmplat cu articolul despre operaţiunea Furtună în Deşert?
Asta e tot. Tatăl fetei care a fost rănit în Kuweit.
Nu e acolo?
Cred că au scos partea asta.
Ţi-au scris şi numele greşit.
- "John Gorgon." - Faci mişto. Dă-mi să văd.
- Las-o baltă. - Glumeşti?
Las-o baltă. Ştii ce? E bun. E chiar bun.
Are toate faptele acolo, are puţină culoare.
- E un articol chiar bun. - Mersi.
Am încercat să-i dau puţină viaţă...
Îmi place articolul ăsta. Aproape l-am terminat pe al tău.
Ideea asta cu aparatele de votat pare chiar eficientă.
Când o să ajungi la pagina următoare, o să vezi...
- că am scris şi ce s-ar putea întâmpla. - Am înţeles.
- Deci are o continuare. - Da.
Dar, restul e, de fapt...
doar bine.
- E destul de plictisitor. - Nu, nu. E chiar...
Mie îmi place.
Ţi-au dat ceva spaţiu...
Fir-ar. Mi-a mai murit una.
Cum să am eu grijă de un copil dacă nici măcar o plantă nu ştiu să întreţin?
La ce te aşteptai, omule?
Ai cumpărat o casă... O casă cu o cameră goală.
Ce are o cameră în plus?
E goală, John, asta e rău. Ştii ce altceva mai e gol?
Pântecele ei.
- Mi-e teamă că Jenny e la pasul şapte. - Ce?
Şi-a organizat şi planificat toată viaţa...
- după nişte paşi. - Deja e înfricoşător.
Incredibil. Vrei să-ţi dau un sfat? Ia-i o pasăre.
Sau un căţel sau ceva de genul ăsta.
- Un papagal sau ce? - Ceva de care să aibă grijă.
Dacă faci un copil, eşti tată. Nu mai eşti tu însuţi.
- Dacă ai un câine, devii... - Stăpân.
- Şi tot bărbat rămâi. - Şi mai ai o viaţă.
- Exact. - Şi un câine.
Da, dar îi opreşti ceasul pentru câţiva ani.
- Eu n-am avut niciodată un câine. - Nu-i mare lucru. Îi hrăneşti.
Îi plimbi. Le mai dai drumul din când în când.
Dar nu contează prea mult. Nu tu trebuie să ai grijă de el, ci Jenny.
Sebastian!
Ţi-a fost aprobată plecarea. Dă-i drumu'.
- Unde pleci? - În Columbia.
Ştiu pe cineva care îmi poate face rost de un interviu cu Pablo Escobar.
Trebuie să fac un reportaj...
Trebuie să urmăresc o frunză de coca din junglă până pe străzile din Miami.
Pare a fi o idee bună. Să ai mare grijă...
- Gorman! - G-Grogan.
Groden. A izbucnit un incendiu la groapa de gunoi...
- De la o scurgere de gaz metan. - Gaz metan?
Da. Vreau două paragrafe pentru Blotter.
Gaz metan, auzi. Woodward şi Bernstein te mănâncă de viu.
Ce fel de câine?
- O mai ţii minte pe Caroline? - Asistenta?
Era profesoară la şcoala de asistenţi maternali. Nu mai ştiu.
Mă rog, a avut ea un câine grozav, Daisy.
Era un labradoodle.
Labradoodle? Vrei să zici labrador.
Bine. Ia-i un labrador.
Cică sunt la fel ca nişte copii, doar că mai uşor de dresat.
Labradoodle? Fii serios.
Nu prea miroase ca la I HOP.
Ştiu. Avem o mică surpriză mai întâi.
- Aşa. Mergi în direcţia asta. - Bine.
- Haide. - Dumnezeule.
Bun.
- Tu eşti Grogan? - Da.
- Te aştept de-o oră. - O să-ţi placă asta.
Hai. Scuze.
Îmi cer scuze pentru mizerie...
- Şi pentru zgomot şi miros. - Ce se întâmplă?
Haide.
- Pot să mă uit? - Nu, nu. Imediat.
- Bun. Gata? - Serios?
Unu, doi, trei. Hai. La mulţi ani.
Ce?
Doamne, sunt adorabili.
Ziua mea e de-abia peste o lună.
Nu-i nimic. Oricum nu-i pot da decât peste trei săptămâni.
- N-am discutat despre asta. - Ştiu, dar e surpriză. Nu prea se poate.
- Bună, băieţi. - Am adoptat-o pe mama lor luna trecută.
Familia care a renunţat la ea nici nu ştia că era însărcinată.
- Eşti sigur că suntem pregătiţi? - Cum ţi-am spus...
de-abia peste trei săptămâni pot fi luaţi acasă.
- Nici măcar n-o să fiu aici. - De ce?
- O să fiu în Gainesville, la procesul ăla. - Aşa-i.
Nu-i nimic. O să am ocazia să mă împrietenesc cu el...
- şi să încep să-l dresez... - Aşa e.
- Să-l învăţ înainte să vii tu acasă. - Aşa e.
- Pe care să-l alegem? - Fetele costă 300.
Băieţii costă 275.
În afară de micuţul de-acolo. Pe el îl puteţi lua pentru 200.
Pe ăsta? Ce drăgălaş eşti. Un căţeluş la reducere.
- Bună, căţeluş. - Ăsta te place.
Căţeluşul la reducere te place.
Pe el îl luăm, atunci.
Oricum pe tine te alegeam.
Să nu mai spui la nimeni. Să nu le spui celorlalţi.
Trebuie să ne grăbim un pic.
- Chiar îmi doream să nu plec. - Glumeşti?
O să fie grozav. Opt luni ai scris despre procesul ăsta.
- Sincer, sunt gelos. - Serios?
Evaziunea fiscală te face pe tine gelos?
E mai sexi decât opritoarele.
- Sună-mă imediat ce-l duci acasă. - Bine. Bine.
- Trebuie să-i găsim şi un nume. - Da. Să ne gândim bine.
O să-i spun Căţeluş la Reducere până te întorci tu.
- O să fii bine? - Îţi faci griji că stau cu un căţel?
- Da. - Eu, afurisitul de John Grogan?
- Ştiu. - Pa. Te iubesc. Arăţi bine.
- Mersi. Te iubesc şi eu. Pa. - Bine. Pa.
Ce mai faci, amice?
E o zi mare pentru tine.
Hai să ascultăm radioul.
Liniştea e cam stingheritoare.
Îţi place melodia? Îţi place Bob Marley?
Bob. Crezi că e un nume bun?
Bob. Bob. Vino-ncoace, Bob. Sau mai bine Robert?
Pentru când o să mai creşti. E mai respectabil.
Marley?
Îţi place aşa.
Sună bine.
Bine.
Mai bine stai cuminte.
Pentru că nu vrem să facem accident cu maşina...
... chiar în prima noastră zi împreună.
Bine, hai aici. Vino aici.
E o zi mare. Poţi să stai aici.
Poate că azi n-are nimic. Doar de data asta.
Dacă ne opreşte poliţia...
O să le explicăm care sunt împrejurările.
- Ce s-a întâmplat? - Familia Miller a fost jefuită.
Din nou? Bine că mi-am luat un câine de pază.
Bună, amice. Ce dinţi are...
Da.
Mă duc să-i pun nişte apă.
N-o să-l ţii în curtea din spate, nu?
O să-l ţin în garaj până se obişnuieşte cu casa.
Nu, Marley, Marley, Marley. Nu, nu.
Nu, nu, nu, nu.
Ai mâncat destul, Marley. Ai mâncat două castroane.
Ai mâncat jumătate de centură în maşină.
Cum de mai poţi mânca?
Nu înţeleg unde mai încape.
Uite şi cutiuţa în care o să doarmă Marley.
E destul de confortabilă.
Hai, noapte bună.
O să fii bine.
Eu o să stau înăuntru.
Somn uşor.
Gata.
Haide, Marley.
Mă omori, ştiai asta?
Trebuie să facem curăţenie înainte să se întoarcă doamna.
Gata.
Am plecat la aeroport...
iar tu o să stai în cutiuţa ta până o să treacă ploaia.
E un tunet mic, nimic mai mult. Mă întorc repede.
- Intră. - Dumnezeule!
- Bună. - Ce mai faci?
- Ce mai face căţeluşul meu? - Sunt bine.
Puţin obosit, dar încerc să nu mă ud.
- Nu, serios. Ce face? - Te aşteaptă pe tine.
Auzi asta? Cred că e Marley.
Dumnezeule.
Doamne. Ia uite ce-a făcut!
Eu nu aşa l-am lăsat.
- Cât timp l-ai lăsat singur? - În jur de-o oră.
Cel mult. A ros pereul?
Ce urât.
Un căţel a făcut aşa ceva.
Vai, scumpule, tremuri tot.
Te-au speriat tunetele?
Băieţelul meu scump.
Uită-te la noi.
Eram într-o peşteră şi simţea mitralierele în jur.
Erau vreo nouă în jurul meu.
- Ce, mitraliere AK-47? - Kalashnikov.
- Apoi intră Escobar şi spune... - Escobar?
El Padrino, da. Îmi spune, "Ţi-am citit articolul despre Gadhafi...
şi cred că i-ai surprins narcisismul perfect."
- Îţi vine să crezi? - Parţial.
Aş fi vrut să fii şi tu acolo.
Dar cine să mai scrie despre lupta pentru putere din Clubul Rotary din Delray?
A fost o nebunie.
- Va veni şi timpul tău, prietene. - Să bem pentru asta.
Ce nebunie. Dumnezeule.
- Doamne! - Ce drăgălaş e.
Salută-le, Marley.
- Bună, micuţule Marley. - Pot să-l ţin?
Desigur. Poftim.
- Ce drăguţ e. - Ce-mi place respiraţia lor.
L-aţi cunoscut pe prietenul meu, Sebastian?
Sebastian. Viviana. Mă bucur să te cunosc.
- Bună. Eu sunt Shannon. - E frumos, nu-i aşa?
- E adorabil. - Cred că merge ideea ta.
- Da, pentru mine, cu siguranţă. - Pot să-l iau acasă cu mine?
E aşa de drăguţ. Da, aşa e.
Nu vă pot lăsa să luaţi căţelul, dar cred că aveţi o şansă cu ăl' bătrân.
- Sunt uşuratic. - I-auzi...
Şi ştiu să fac trucuri. Sunt dresat cu hârtiuţa.
Marley! Marley!
- Întoarce-te, căţeluş. - Marley! Marley!
Marley!
Marley. Marley!
- Marley! - Căţeluş!
- L-ai prins. Mersi. - Trebuie să fii mai atent.
E prima săptămână împreună, aşa că ma lucrăm la relaţii.
N-ar trebui să vii cu el la plaja pentru câini până nu-l dresezi.
Bine, îmi dai câinele înapoi?
Să nu-l laşi niciodată din lesă dacă nu ai încredere completă în el.
- Bine. - Asta e singura plajă din două state...
- unde au voie câinii. - Am înţeles.
Dacă îi vede poliţia făcându-şi nevoile lângă apă, o să ne interzică.
De ce ţi se pare amuzant?
Sunt foarte imatur.
Calvin!
Vezi? Nu te bucuri că nu eşti în locul lui Calvin?
Vezi ce ieftin ai scăpat tu?
Marley, opreşte-te!
Marley. Marley.
Scumpule, câinele mi-a luat...
Marley, nu.
Marley, nu poţi să treci printr-o uşă transparentă.
La mulţi ani de Ziua Recunoştinţei.
Şi vouă.
Marley!
Se pare că mai sunt şi alţii.
- Nu ştiu de ce v-aţi gândit la mine. - Am o obligaţie.
Da, dar eu sunt reporter. Nu scriu editoriale.
John, primeşti mai mulţi bani...
poţi să decizi singur când şi despre ce subiecte să scrii.
- De ce eziţi? - Nu, mă gândesc.
Nu, eziţi. Eu îţi ofer o promovare, iar tu eziţi.
Nu m-am închipuit niciodată ca editorialist.
Gândeşte-te că unul din acele momente când te surprinzi.
John, trebuie s-o faci doar de câteva ori pe săptămână...
până când găsesc un înlocuitor pentru Jerry.
Pe urmă, te poţi întoarce la ce naiba făceai înainte.
- Despre ce scriai? - Necrologuri, scurgeri de gaze.
- Crezi că poţi? - Da.
- Nu pari prea entuziasmat. - Nu, e o promovare.
- Putem să nu-ţi mărim salariul dacă vrei. - Nu, nu. Mulţumesc.
Bun. Aşa mai vii de-acasă. Hai. Treci la treabă.
Marley. Cred că mi-a dislocat umărul.
Doamne. Nici măcar nu se aşează.
Şi nu merge, ci aleargă.
Marley... Doamne.
Marley, încetează.
De pe trei câini a trebuit să-l trag azi.
- Pudeli? - Printre altele.
Eu zic să-l dăm la o fermă.
Nu asta se face de obicei cu câinii scăpaţi de sub control?
De obicei, se dresează.
Sau se dresează. Haide. Stai jos. Hai.
Ce faci?
Arnie mi-a dat să scriu un editorial.
Glumeşti? E grozav.
Da. E o mare onoare.
O să pot scrie despre legile de urbanism...
şi o să-mi pot da cu părerea despre vânzările în curte.
Jos, băiete. Mai moale cu entuziasmul.
Chestia e că eu nu citesc prostiile astea nici când sunt scrise de alţii.
Şi acum trebuie să scriu de două ori pe săptămână?
Şi nu ai nimic pentru marţi.
Nu. Nu am nimic pentru marţi.
Sigur te gândeşti tu la ceva.
Acum îmi dai ceva inspiraţie, dar nu pentru un articol.
Mai mult...
Ia uite la Marley. Acum roade podeaua.
Marley, încetează.
Marley, eşti incorigibil.
Incorigibil? Eu nu cred în cuvântul ăsta.
Toţi câinii vor să înveţe.
Vino-ncoace.
Da, eşti o fetiţă cuminte.
Da, aşa e.
Desigur, nu pot învăţa dacă părinţii lor nu au voinţă.
Eu am voinţă destul de puternică, dar...
- Marley... - El e Marley.
Care din voi o să fie dresorul?
Ne-am gândit să fim amândoi, pentru că vrem să asculte de amândoi.
- Suntem şi căsătoriţi. - Nu, nu, nu.
Un câine poate avea un singur stăpân.
Care din voi are cea mai mare autoritate în relaţia voastră?
Mai bine stau pe margine pentru început.
Mă gândeam eu. Începem?
- Doamne! - Gata, şezi.
Şezi. Şezi.
Şezi. Marley.
Marley... Marley, şezi.
Acesta e un exemplu clasic de câine...
căruia i-a fost permis să creadă în mod eronat...
că e masculul dominant al haitei...
prin urmare, nu poate fi un animal fericit.
Da. Pare destul de nefericit.
Glumeţule, fă schimb.
Şi dă-ţi jos ochelarii.
Câinilor le place să fie priviţi în ochi.
- Jawohl. - L-am luat.
- Bine. - L-ai prins?
- Da. - Bine.
Puneţi-le câinilor zgarda.
Bun băiat.
Câinii la stânga.
La trei.
Unu, doi, trei. Să mergem.
Foarte frumos. Foarte bine.
Bun.
Corectează-l!
Ţine-ţi câinele în frâu.
Gata, elevi.
Hai, să ne aliniem din nou.
E o simplă chestiune de a avea încredere...
în propria autoritate.
Vă voi demonstra, acum, o simplă plimbare.
Da?
Dle Grogan?
- Scuze. - Îmi permiteţi?
Chiar şi unui câine neascultător...
îi place să-şi asculte stăpânul.
Marley, şezi.
Da.
Marley. Marley!
Marley! Marley!
Marley.
Ai grijă. Marley, nu!
Marley!
Gata. Trebuie să plece.
Scuze. De obicei, face asta cu pudeli.
Câinele ăsta are o influenţă negativă asupra celorlalţi.
Simularea actului sexual e ca un virus.
Odată ce pune stăpânire pe grup... Nici nu vreau să mă gândesc.
- Bine. - Trebuie să plece.
Poate a fost din cauza părului.
- I-o fi adus aminte de un pudel. - Să nu-l mai aduceţi înapoi.
I s-a pus pata pe mine încă de la început.
- Şti. Am văzut şi eu. - Marley nu i-a acceptat mizeriile.
De-asta a fost dat afară.
Acum, eşti cel mai rău câine din lume.
Ai fost dat afară de la şcoala de dresaj.
Am mai putea face ceva.
Nu, ştiu. Îi facem...
Nu. Nu, nu, nu. Zâmbesc, dar sunt serios. Nu.
N-o să fie chiar aşa de rău.
O să vezi tu. Sexul e supraapreciat.
Nu pot să-ţi spun asta, pentru că ştii bine că mint.
Sărmanul nenorocit.
Bine. Vii în braţele mele? Măcar atât să fac şi eu.
- Marley! - Ia o gură de aer.
Doamne. Parcă ar fi condamnat la moarte.
Asta îmi frânge inima, că e foarte fericit.
- Habar nu are ce-l aşteaptă. - O să fie bine.
- Nu, nu. Am emoţii. - E bine.
Ia şi el o gură de aer.
E ca în Oameni şi Şoareci.
- Nu, Marley... - John, te rog...
- Dumnezeule. - Vrea să fugă.
Şi-a dat seama de planul nostru malefic.
- Opreşte. - Nu pot să opresc aici.
- Scumpo, opreşte. - Încerc, dar e prea aglomerat.
- Opreşte! - Bine, bine.
- Doamne. - Am nevoie de ajutor.
Ia-ţi o lesă.
- Taci din gură. - O să-i fie scoase boaşele azi. Lasă-l.
Gata? Cu atenţie.
E o versiune brută, pentru că aş vrea să mai fac modificări.
La început, cred că aş vrea să...
Cred că putem renunţa de tot, are un ton prea glumeţ.
L-am recitit şi nu mi s-a părut că ar fi prea bun. Îmi pare rău.
- O să revin la articolul despre urbanism. - Stai aşa puţin.
Pentru ce-ţi ceri scuze? Chestiile astea sunt isterice.
- Pe bune? - Mor de râs la fazele astea.
Faza cu datul afară de la şcoala de dresaj...
sexul, marea evadare...
Sunt chestii amuzante. Mă doare burta de râs.
Sunt chestii chiar isterice.
Publică-l aşa cum e.
Mersi.
Ştii care e tot farmecul?
Că scrii despre tine. Îmi place asta
- Bun. - Ştiu că eşti reporter...
dar crezi că ai mai putea scrie câteva articole de-astea?
- Sigur. - Super.
- Bine, super. - Şi spune-i câinelui să nu-i pară rău.
Mai devreme sau mai târziu, cu toţii ne pierdem boaşele.
E bine de ştiut.
M-am trezit lins de Marley.
Am plecat la o plimbare care s-a transformat în alergat.
Am mers cu un glisor. Am scris despre moartea zonei Everglades.
Am plantat un portocal în curtea din spate.
I-am aruncat beţe lui Marley în parc. L-am privit înotând în golf.
L-am urmărit furând un Frisbee. Am cumpărat un Frisbee nou pentru păgubit.
I-am făcut baie lui Marley. M-am dus la serviciu cu blocaj.
Am sperat să-mi vină inspiraţia. Nimic.
Mi-am luat un tricou nou. Mi-am luat o tastatură nouă.
Am primit acelaşi salariu. Am fost la windsurfing cu Sebastian.
Am întâlnit-o pe prietena lui, Sasha. Am întâlnit-o pe cealaltă prietenă, Angie.
Am privit nişte manechine pozând în apă.
Am scris un articol despre dezvoltarea din South Beach.
Am făcut un interviu cu Gloria şi Emilio Estefan la Hotelul Cordozo.
Le-am făcut cunoştinţă cu Jenny, care s-a emoţionat ca un adolescent.
Am fost la cumpărături în mall. Am cumpărat o pernă Sharper Image.
Am dormit ca un prunc. L-am prins pe Marley rozând perna.
Am ascuns dovada de Jenny. Am curăţat voma lui Marley din bucătărie.
Am ajutat-o pe Jenny la cină. Am stricat spaghetele şi ne-am bătut cu el.
Am corectat articolul lui Jenny. Am citit ultima capodoperă a lui Sebastian.
Am ieşit la alergat cu Marley ca să mai îmi treacă frustrările.
Nu l-am observat rozând lesa. Am fugit 15 cvartale după el.
Am fost nevoit s-o chem pe Jenny cu maşina.
Am scris despre preţul benzinei. Am scris despre preţul apei.
Am găsit o portocală mică în pomul nostru. Jenny e foarte mulţumită de ea însăşi.
Am găsit primul fir de păr gri. Şi pe al lui Jenny. I-am cumpărat flori.
L-am salvat pe noul poştaş de Marley. Am salvat un tip de la U.P.S. de Marley.
Mi-am chemat părinţii în vizită. I-am scos la cină în South Beach.
M-am certat cu tata de la nota de plată. M-am certat cu tata de la bani.
M-am certat cu Jenny din cauza certurilor.
Mi-am dus părinţii la aeroport.
I-am ascultat plângându-se că nu au nepoţi.
Am urmărit un uragan ce se îndrepta spre sudul Floridei.
Ne-am ascuns în baie pe durata uraganului. Trei zile am stat în beznă.
Am scris un articol despre hoţi. Am scris un articol despre voluntari.
Am scris un articol despre frumuseţea aerului condiţionat.
L-am privit pe Marley săpând după o comoară.
De Crăciun, am fost la sora lui Jen şi familia ei din Orlando.
L-am lăsat pe Marley cu ei, ca să mergem la Disney World.
Le-am cumpărat mobilă pentru copii nouă.
Am văzut-o pe Jen luminându-se la faţă în preajma copiilor.
Am făcut o pană în drum spre casă. Am scris un articol despre soldaţi.
Am scris un articol despre vămi.
Am ieşit la cină ca să sărbătorim mărirea de salariu a lui Jenny.
L-am legat pe Marley de masă.
Marley, vino încoace!
I-am urmărit pe Marley şi masa. Am prins masa.
Am scris despre Marley trăgând după el masa.
Am încercat să scriu orice altceva în afară de Marley. Nimic.
Am cules portocale din copăcelul nostru. Am făcut suc de portocale.
Am mers până la Miami pentru nebunia de la meciul cu Marlins.
L-am luat şi pe Marley, care s-a dovedit a fi un adevărat fan de baseball.
Am încercat să-l împiedic să urmărească o minge trimisă în tribune.
Am încercat să-l împiedic să urmărească o minge trimisă în teren.
Am scris un articol despre meci. L-am lăsat pe Sebastian să mă supere cu el.
I-am întâlnit noua prietenă. Nu-mi amintesc cum o cheamă.
Am fost la scufundări cu ei. M-am tăiat la picior într-un coral.
Am fost la urgenţe. Am scris un articol despre spitale.
Am fost la o petrecere de Paşti la şeful lui Jenny în Boca. Am băut mimosas.
Am cunoscut un doctor care face trei liposucţii pe zi.
Am scris despre dădacele din Boca. Am scris despre femeile din Boca.
Am scris un articol despre articole.
Am venit acasă şi am găsit-o pe Jenny dansând cu Marley.
Am încercat să mă gândesc la un motiv pentru care să nu facem copii acum.
Niciunul.
De ce nu-i dai drumul din lesă?
Pentru că cu toate că-l iubesc, nu am încredere în el.
Scumpule, au trecut doi ani. N-a avut niciodată nici un accident.
Ştiu, asta pentru că nu i-am dat niciodată drumul din lesă.
N-o să fim cei care o să închidă plaja câinilor, nu-i aşa Marley?
Nu.
Bine. Ce urmează?
Îngheţată?
Nu. Mă refer la listă ta.
- Lista mea? - Jen...
Mica ta listă pe care o aveai când ne-am căsătorit, cu schema jocului.
- Erau ordinele mele de mărşăluire. - Planul meu?
Planul tău. Vreau să ştiu ce urmează. Sperie-mă.
- Chiar vrei să ştii? - Spune-mi.
- Mă hotărăsc între un acoperiş nou... - Foarte practic.
...Şi un copil.
Aş putea trăi cu câteva scurgeri.
- Serios? - Da, cu câteva.
Dar ştii cum e, câteva scurgeri mici se pot transforma într-una mare,
iar apoi acea scurgere mare devine o responsabilitate mare.
- Aşa e. - Trebuie să reparăm o grămadă
- de lucruri înainte să începem... - Scumpo, l-am reparat deja pe Marley.
Dacă mai reparăm multe lucruri, cred că discuţia o să devină controversată.
John, vorbeşti serios?
Da. Cred că da.
- Îţi dai seama că nu vorbim de acoperiş. - Da.
Am înţeles asta. M-am prins de-abia la jumătatea discuţiei.
Totuşi, e o metaforă bună.
Nu spui asta pentru că eşti de părere că te va ajuta la câteva articole amuzante?
Scumpo, haide. Dacă obţin câteva articole amuzante,
asta e o pagubă colaterală cu care cred că o să supravieţuim.
Sunt pregătit. Dacă eşti şi tu.
Decât să încercăm să facem un copil,
ce-ar fi să nu mai încercăm să nu avem unul?
Bine. Dacă te urmăresc bine, şi cred că o fac...
Asta e partea în care mergem înapoi, ne dezbrăcăm şi ne punem pe treabă.
Da, dar trebuie să fii puţin mai romantic.
- Da, luăm lumânări şi puţin Sade. - Sade?
- Scumpule? - Da.
Ai mâncat cumva mâncare de câini?
Marley, haide. Pleacă.
Scumpule, e un câine. Nu ştie la ce se uită.
Nu, crede-mă. Ştie şi mă judecă teribil.
- Du-te, Marley. Trebuie să pleci. - Te rog, concentrează-te.
Bine. Gata.
Bun. E mai bun ca ultimul.
- Mulţumesc. - Eşti foarte bun, Grogan.
Mi-a plăcut ultimul articol din Boca, cel despre femei.
- Cum le-ai numit? - "Boca-hantas."
- Chiar şi-a făcut sânii de patru ori? - Aşa mi-a spus.
Isteric. E adevărat despre tine şi despre soţia ta?
- Încercaţi să faceţi un copil? - Nu încercăm serios,
- pentru că nu vrem... - Cum merge?
- La ce te referi? - Adică, faceţi sex?
- Da. - Ai tras la poartă fără?
- Da. - Atunci încercaţi.
Felicitări. Bună treabă.
Încerci "să nu încerci"?
Da. Desigur, ai şti asta dacă mi-ai fi citit articolul.
Cu tot respectul, dar îţi citeşte cineva vreodată articolul?
Haide, eu îl aduc pe Marley aici să te ajute cu planul tău
pentru sărmanele fete, şi asta e mulţumirea care-o primesc.
- De cât timp faci asta? - De câteva luni.
- Ce te-a făcut să-ţi schimbi părerea? - Asta e chestia.
Sunt căsătorit cu cineva
şi chiar îmi pasă de ce vrea ea.
Asta vrei şi tu?
Da.
- Asta răspunde la cealaltă întrebare. - Da?
O să scriu un articol despre creşterea
cazurilor de vânzări de droguri pentru ziarul Times.
- Faci articole pentru New York Times? - Da.
Da, dar e o poveste lungă.
Prea lungă pentru un singur om, mă gândeam că poate mă ajuţi.
Glumeşti?
- Avem şansa să lucrăm împreună. - Da, mi-ar plăcea asta.
Desigur, o să fie mult de muncă, mult de călătorit.
Sper.
Poate nu e chiar slujba potrivită pentru cineva care aşteaptă un copil.
Asta nu o să se întâmple chiar imediat.
Lasă-mă să vorbesc... Uite-o că sună.
- Scumpo, ce faci? - Bună.
Te-am sunat să-ţi spun că te aşteaptă o femeie dezbrăcată în pat.
De ce nu începeţi amândouă, şi vin şi eu cât de repede pot?
Foarte amuzant.
Serios, poţi să vii acasă?
Am ajuns.
Bună.
Ştii treaba cu copilul? M-am gândit, poate ar fi bine să luăm o pauză.
Înţelegi? Evident nu merge, şi poate e modul prin care
natura ne spune că nu e momentul potrivit.
Poate e un semn că nu suntem pregătiţi pentru asta.
- Chiar ne-am gândit la asta... - John.
Sunt însărcinată.
Grozav.
Grozav. Serios?
- Da. - Da...
Ce spuneai?
Nu te preocupa. A fost ceva...
Sună aşa de ciudat, tocmai ţineam
un monolog prostesc care nu se aplică,
şi sunt foarte bucuros.
- Vrei să începi de la capăt? - Mi-ar plăcea enorm.
- Ar fi minunat. Pot? - Chiar te rog.
Bine.
- Sunt însărcinată. - Ce? Nu!
Da!
Ascultă-mă. Să nu faci aceeaşi greşeală ca mine.
- Care? - Curând o să vină timpul
- când o să i se umfle gleznele. - Nu, sunt pregătit pentru asta.
- O să aibă pete pe toată faţa. - Da.
O să aibă cu 20 de kg mai mult.
- O să vomite tot timpul. - Pentru asta nu sunt pregătit.
O să se uite la tine şi o să-ţi spună,
"Nenorocitule. Tu mi-ai făcut asta."
Ce s-a întâmplat cu farmecul? Ştii...
Nu e nici un farmec. Cumpără-i un cadou.
Asta o să disipe o parte din ură.
Cercei, o brăţară...
Foarte inteligent. E o idee bună.
- Poate mă duc chiar acum. - E o bijuterie la colţ.
- Bine. - Să le spui numele meu.
John.
E superb.
Chiar e superb.
Scumpule, mulţumesc.
Cu plăcere. Treceam pe lângă magazin şi mă gândeam la tine...
- Da? - L-am văzut în vitrină şi mi-am spus,
- "Trebuie să-i cumpăr asta." - Ce dulce eşti.
- Da. Îţi place? - La nebunie.
Pune-l. Sau lasă-mă să ţi-l pun eu. Cred că aşa aduce noroc.
- Unde a dispărut? - Ce-ai făcut cu el?
- Cred că l-ai pus jos. - L-am avut în mână.
- L-ai scăpat? - Nu, l-am pus chiar aici.
Nu avea cum să dispară.
Dumnezeule.
- Marley. Nu! Dă-l afară. - Nu...
Du-te în bucătărie.
Marley, am ceva bun.
Vino aici.
Stai. Marley, stai!
Bun băiat. Da.
Marley!
Vino aici, Marley.
Doamne.
- Marley, dă-i drumul. - Marley.
- E acolo? Scumpo, nu-l văd.
Marley, nu mai mânca atâta mango.
Ştii, acum câţiva ani, când îmi închipuiam viaţa mea,
faptul că o să stau în curte
şi o să umblu prin rahat, căutând darul înghiţit şi reciclat al soţiei mele,
nu mi-a trecut niciodată prin cap.
Asta înseamnă că trebuie să visezi în stil mare,
pentru că... Am dat lovitura.
Ce lănţişor frumos. E aşa de lucios.
- Da, aşa e. - Ce face câinele ăla nebun al vostru?
Îţi citesc articolul în fiecare săptămână.
Deci tu eşti aceea.
Cred că o să-ţi placă cel de săptămâna viitoare.
Pulsul va fi foarte rapid. Ca un tren mic. E normal.
E prea devreme să aflăm sexul?
Nu că m-ar interesa.
Poate fi băiat, fată... Cum vrea el.
Unambiguous genitalia.
- Dacă ar fi după mine... - Linişte.
Câteodată nu se aude, depinde în ce poziţie e copilul.
- Eşti în 10 săptămâni, nu? - Luni se fac 10.
Poate e prea devreme.
Să ne uităm la sonogramă. Aţi adus caseta goală?
Da...
E cald.
- Să obţinem o poză bună mai întâi. - Da.
O să apară chiar aici pe monitor.
Scuzaţi-mă. Mă întorc imediat.
- Bună ziua. - Bună.
Să ne uităm puţin la copil, da?
Bine.
E ceva acolo?
Nu tocmai ce te aşteptai să găseşti după 10 săptămâni.
Nu sunt chiar în 10.
Luni cred că se fac, dar poate sunt doar nouă.
Nouă săptămâni.
Nu se aude nici o bătaie, Jen.
Îmi pare foarte rău.
Lucrurile astea se întâmplă uneori. Nu ştim de ce.
Sunteţi tineri. Sunteţi sănătoşi.
Mai încercaţi din nou după câteva luni.
Îmi pare rău. Bine.
O să vă las puţin singuri şi mai vorbim după.
Îmi pare foarte rău.
În câteva luni putem încerca din nou, bine?
Vrei puţin ceai?
Ştii la ce mă gândeam?
Încă mai avem biletele alea de la părinţii tăi,
pentru luna de miere în Irlanda.
Am putea să facem asta. Poate e bine să plecăm puţin.
Jenny?
- E mare. - Da. Are 50 de kg.
- Vrea doar să te salute. - Da.
- Iubeşte oamenii. - Fi liniştită. Nu te mişca.
Îţi plac câinii, nu?
- De fapt, eu... - Gata? Venim.
Haide, poţi să-l saluţi.
Nu-l lăsa să facă asta. Scuză-mă.
Tot ce trebuie să faci e să-l pui jos dacă sare aşa.
N-ar trebui să se întâmple tot timpul. Doar când intri pe uşă.
Citeşte asta. Aici scrie tot ce trebuie să ştii.
- Am bagajele aici. - Ai luat tot?
- Mulţumim. Haide, scumpule. - Poţi să deschizi uşa?
- Am deschis-o. - Bine. Gata.
- Scumpule, am întârziat. - Marley.
Debby, bine ai venit în casa noastră.
Marley e un câine vioi căruia îi place să interacţioneze.
Nu l-am mai părăsit până acum, dar suntem siguri că o să fie cuminte,
aşa cum o face când suntem acasă.
Sunt câteva lucruri pe care trebuie să le ştii despre Marley.
Mănâncă de trei ori pe zi.
Dacă pare înfometat, hrăneşte-l din nou.
Bineînţeles, toată mâncarea asta trebuie să se ducă undeva,
aşa că foloseşte lopăţica albastră şi ai grijă pe unde calci.
Nu te îngrijora pentru culoare. Îi place să mănânce mango.
Marley nu are voie să bea din toaletă,
aşa că ai grijă să fie capacul lăsat
şi cărămida peste el.
De fapt, poate ai vrea
să ţii uşa de la baie închisă în general.
Ca majoritatea câinilor, Marley are nevoie de exerciţii fizice,
aşa că încearcă să-l scoţi la o plimbare în fiecare dimineaţă şi seară.
Marley, dă-mi drumul!
Dă-mi drumul. Marley, nu!
Ai grijă să încui uşile şi ferestrele înainte să adormi.
Dar nu te îngrijora. Marley e un câine de pază excelent.
Te poţi odihni liniştită seara ştiind că el veghează asupra ta.
Furtunile sunt punctul lui slab.
Poţi să-i dai sedative dacă crezi că se apropie o furtună.
Poftim. Marley. Marley, întoarce-te.
Nu prea îi plac, aşa că bagă-le pe gât în jos cu forţa.
Bine aţi venit. Eu sunt doamna Butterfly.
În ultimul rând, nu-i dăm voie lui Marley să se urce pe mobilă,
sau să mestece altceva în afară de jucăriile lui.
În afară de asta, distraţi-vă. Cu dragoste, Jenny şi John.
Ceaiul se serveşte în fiecare zi la 4:00, iar cina e la 6:00 fix.
Păturile sunt de lână. Sunt călduroase.
- Sunt electrice? - Nu în casa asta.
Fratele meu a murit într-un incendiu, Dumnezeu să-l ierte.
De fapt, chiar în camera asta.
Nu vă îngrijoraţi. Am retapetat-o.
Noapte bună.
- Şi Domnul să vă păzească. - Doamne ajută.
Mulţumim.
A fost ciudat.
Doamne.
Scumpule, ştiu că nu am mai făcut sex de ştii tu când.
Dar nu cred că o s-o facem în noaptea asta.
Nu...
Nu vreau să o facem aici.
Nu cred că pot. Cred că m-aş împăca
cu Dumnezeu şi cu mama Lui uitându-se la noi,
dar Papa ăsta din porţelan mă dă gata.
Suntem în iulie şi îmi văd respiraţia.
- Scumpule, nu-mi simt degetele. - Asta nu e bine.
Trebuie să verific.
Doamne, mai încet.
Nu e de la pat. Sunt spiritele din Iad, sătule de atâta sex.
Nu vrei să ne alăturăm lor?
Serios?
Da.
Nu trebuie.
Ştiu, dar ideea că nimeni nu a făcut-o aici de 50 de ani
mă excită într-un fel.
Scumpo, mi-e dor de tine.
Marley! Bună, scumpete.
Marley!
Vino încoace.
- Ne-a fost dor de tine. - Bună, Debby.
Au fost 11 furtune cât aţi fost plecaţi.
11. Şi aţi avut dreptate. Nu-i plac furtunile.
Bine. Da, unsprezece. Sunt multe furtuni.
Ca să ştiţi, mie îmi plac câinii, dar ăsta nu e un câine.
E un diavol cu chip de câine care sare pe piciorul meu şi face pe covorul vostru.
- Marley. - Marley, opreşte-te.
Marley, haide. E doar un tunet. Nu mai lătra.
Marley, haide. E doar un tunet.
Marley, haide.
Jenny?
Poţi să mă ajuţi?
Am 20 de minute să trimit articolul şi...
Jenny?
- Norocul irlandezului. - Ce?
Dumnezeule.
John? Scumpule. John, trezeşte-te.
- Da? - E timpul.
Ceva confortabil.
Gata.
- Doamne! - Eşti bine?
Eşti bine?
Nu, e în regulă. Nu-i fac rău.
Încearcă să nu ţipi, pentru că nu vreau să mă omoare.
Ţi-ai amintit să instalezi scaunul pentru copil săptămâna asta?
- Altfel nu ne lasă să luăm copilul acasă. - Da. Nu aş uita aşa ceva.
- Ştiu. Scuză-mă. - Te descurci?
Mă descurc.
Haide, Marley. Ajută-mă aici.
Poţi să mesteci şi prin perete, Marley. Asta e un fleac pentru tine.
Bravo. Aşa.
O să rămâi aici.
Osul ăsta o să-ţi ţină de urât.
Să sperăm că n-o să fie furtună. Am plecat.
Cine-i tăticul tău? Vino încoace.
Uite cum stă treaba.
În două minute o să aducem acasă bebeluşul
şi mi-ai face o mare favoare dacă nu ai înnebuni.
Şi eu o să încerc să fac acelaşi lucru.
- Eşti pregătită? - Da, sunt pregătită.
Bună. Vino încoace.
Bună, puiule.
Bună, Marley. Haide.
Vino încoace. Haide.
- Marley. - N-ar fi frumos să mănânci copilul.
Marley, el e Patrick.
Să nu-l confunzi cu o jucărie de ros.
Cu toate că arată ca una.
Salută-l. Vezi, scumpule? Nu-l mănâncă pe copil.
Bravo.
Da. Nu, am un citat chiar aici.
Să-i sune cei de la Judiciar şi să obţină eliberarea.
Mi-au spus că e la dosar.
Eu nu... Patrick? Scumpule, ai grijă cu jucăriile.
Ştii că Marley... Nu Carla, nu vorbeam cu tine.
Vrei să-i suni şi să obţii eliberarea?
Te sun înapoi imediat.
Zilele alea au apus pentru noi, prietene.
Totuşi ne-am descurcat bine.
Haide, Marley.
Ştiu că o să sune ciudat,
dar cum se numeşte atunci când iei bani girând cu casa?
- Începe cu "I". - Ipotecă.
Ipotecă.
E posibil să fiu aşa obosită?
Ştii ce? Mă trezesc eu deseară să mă uit la el.
Ba nu. Tu nu-l auzi.
- Da. Ai dreptate. - Nu ştiu de ce.
Dorm foarte profund.
Totuşi, trebuie să mă duc mâine la birou.
Ai tu grijă atunci de el?
O să fie plăcerea mea.
- Cât o să dureze? - Nu ştiu.
Nu e exact la ce te aşteptai, nu?
Nu ştiu la ce mă aşteptam.
Nu mă gândeam niciodată că Marley o să fie cel mai uşor de îngrijit.
Ştiu, dar uite ce...
Ne-am obişnuit cu el, aşa că o să ne obişnuim şi cu copilul.
Încerc să-mi aduc aminte cum eram noi înainte.
Adică tinerii ăia...
- Da. - Mai sexi, mai arătoşi?
- Da. - Îmi amintesc de ei. Vag.
Îmi lipsesc vremurile alea.
Sunt tot aici.
Sunt aici, dar sunt mai obosiţi.
Ce? Acum eşti gelos?
Stai aici.
- Sună la poliţie. - Bine.
Te simţi bine? Ce s-a întâmplat?
Mi-a spus să nu ţip sau mă taie, dar am ţipat.
- Am ţipat... - Stai jos.
- M-a tăiat. - O să fie bine. Rezistă.
- Unde e mama ta? - La lucru.
O să fie bine, nu e aşa rău.
Apasă cu mâna acolo.
Am sunat la poliţie.
O să fie bine.
Ştii, de când m-am mutat aici, nu am aflat niciodată cum te cheamă.
- Lisa. - Bine.
O să stau aici cu tine, Lisa.
O să apeşi cu mâinile acolo
şi o să aşteptăm să ajungă poliţia.
O să se ocupe ei de asta.
Bine?
Uită-te la mine. O să fie bine.
Cel mai sigur cartier?
- În condiţiile astea, cred că e Boca. - Boca?
Îmi era teamă că o să spui asta.
- Asta e realitatea, John. - Bine. Mulţumesc.
Boca. Nu e aşa rău.
Copiii se joacă pe stradă. Nu ştiu.
Voi ce credeţi? Am putea să ne mutăm aici cândva, dacă o să ne permitem.
Am ajuns.
Te-am prins.
Stai. Marley, nu.
Marley.
Nu vă place bucătăria asta? Accesoriile de ultimă generaţie...
Partea mea favorită e piscina.
- Să ne uităm şi aici? - Pot să iau o broşură?
- Bineînţeles. - Arată bine.
Al cui e câinele?
Jenny?
Scumpo?
Jen?
- Eşti bine? - Da. Pe unde aţi fost?
- Vreau să-ţi arăt ceva. - Ce?
O casă. E puţin mai scumpă,
dar cred că ne permitem.
- Boca? - Ştiu...
Dar am vorbit cu Frank Bennett la birou şi spune că e cel mai sigur cartier.
John, nu sunt sigură că acum e momentul cel mai potrivit.
Jen, când o să crezi că e momentul, după ce o să fim înjunghiaţi pe alee?
- John. - Scumpo, aici e aglomerat.
Adu-ţi aminte, asta trebuia să fie casa noastră doar timp de trei ani.
Ştiu. Dar nu cred că ne permitem una nouă.
- Ştiu, dar putem. Cu salariile noastre... - Scumpule, sunt însărcinată.
Serios?
- Eşti sigură? - Vino încoace.
Foarte sigură.
Patru din patru.
- Stai aşa. - E minunat.
Felicitări.
- Vino încoace. - Felicitări pentru amândoi.
Da. Ce băiat bun eşti.
Încă un copil.
Ştiu. Scumpule, cred că trebuie să renunţ la slujbă.
Nu trebuie să faci asta. Putem chema pe cineva să ne ajute.
Nu vreau ajutor. Chiar nu vreau.
Poţi să-mi dai suzeta?
- Da. - Nu vreau să fiu genul de femeie
care-şi vede copilul doar o oră pe noapte.
- Nu vreau. - Ştiu, dar iubeşti slujba ta...
Îmi place ce fac. Dar asta mă omoară.
Când sunt la birou, tot ce vreau e să fiu aici.
Iar când sunt aici, mă gândesc încontinuu la muncă.
Şi îmi dau seama că fac treburile doar pe jumătate.
Nu le faci pe jumătate.
Dacă trebuie să renunţ la ceva,
nu vreau să renunţ la asta.
De ce să-ţi măresc salariul? Dă-mi un singur motiv bun.
Pentru că fac o treabă bună.
- E o întrebare? - Nu.
Dar de când am preluat rubrica din ziar, numărul de cititori s-a dublat.
Deci faci o treabă bună.
- Dacă e vorba de popularitate şi vânzări. - Bine.
- De ce să n-o facem permanentă? - Cum adică, pentru totdeauna?
Da, asta înseamnă permanent.
John, fiecare idiot de acolo ar muri să aibă rubrica lui personală.
Oricare din încăperea aia.
Tu ai preluat rubrica şi ai transformat-o într-una de succes.
Ştiu că nu vrei să auzi asta, dar eşti un editorialist foarte bun.
De ce eziţi?
Mi-ar fi plăcut să fiu un reporter.
Câteodată, viaţa îţi oferă soluţii mai bune. Uite cum facem.
Scrii o rubrică zilnic şi îţi dublez salariul.
O să-ţi pun cereale. Cea mai importantă masă...
Nu. Marley.
Cea mai importantă masă a zilei.
Uite. Ia puţin.
John, te rog ţine-l tu puţin. Trebuie să fac duş să plec.
- Se întâmplă de fiecare dată. - Trebuie să stai mai mult timp cu ei.
Jos! Marley.
Gata.
- Lasă-mă pe mine. - Nu, mă descurc.
Ai spus să-mi petrec mai mult timp cu el, iar când fac asta
spui să te las pe tine pentru că nu o fac bine.
- Nu vreau să-l schimbi când eşti nervos. - Nu sunt nervos!
Mulţumesc. Hai.
Bună, scumpule. Ai răbdare.
Ştiu, scumpule. Ştiu.
Haide. Ce e?
Ce s-a întâmplat? Ce vrei, scumpule? Ce e?
Vrei mâncare? Da?
- Nu. Bine. - E doar agitat, Jen. O să-i treacă.
Uite o idee. De ce nu stai tu acasă şi muncesc eu până îi trece.
Îmi pare rău. Sunt obosită. Du-te.
E o depresie postnatală. Hormonii dau năvală
şi ele devin stresate.
După ce s-a născut al patrulea copil, mă trezeam în mijlocul nopţii,
iar soţia mea se holba la mine
cu un satâr în mână.
Credeam că o să mă omoare.
Încă mai cred.
I-ai luat cadoul?
- Da. - Asta de obicei funcţionează.
Bine Janice, fă-l să arate bine.
O să aibă poza asta lângă articol pentru următorii 20 de ani.
Patrick, te rog nu mai face asta. O să-l îmbolnăveşti.
- Mănâncă, bine? - Ai grijă, Patrick.
Adu-ţi aminte ce-am făcut cu Marley atunci când n-a fost cuminte.
Scumpule, ştii ce? Trebuie să alegem o culoare
pentru draperiile din camera copiilor.
Orice vrei. Iar apoi...
Mi-ar plăcea să mă ajuţi la decizie.
Nu. Lasă-mă pe mine.
Mulţumesc.
Marley, stai...
Marley, câine rău! Marley! Termină!
Marley, dă-i drumul!
Marley.
Marley! Întoarce-te! Treci aici!
Marley, câine rău!
Marley, întoarce-te! Marley!
Trebuia să returnăm astea, iar acum va trebui să le plătim.
- E în regulă. - Ba nu e!
De câte ori ţi-am spus să nu mai laşi nimic comestibil în raza lui de acţiune?
- Ştiu, dar asta nu e tocmai comestibil. - John, ştii ce am vrut să spun.
Ai mai spus şi că te trezeşti devreme să-l plimbi.
Roade lucrurile atunci când e agitat.
- O să-l plimb. Doar ce m-am trezit. - Ştii ce? Lasă!
- Îl plimb eu. Lasă! - Nu trebuie.
Ba da, o fac eu.
Nu pricepi. O să te omoare.
Trebuie să te linişteşti. Soarta noastră atârnă de un fir de aţă.
- Cine ia câinele dacă vă despărţiţi? - Nu ne despărţim.
- Nu există nici cea mai mică posibilitate? - Deloc.
Nu poate face nimic? Nici un acces de furie exagerat? Nici o depresie incontrolabilă?
N-are cum să-şi neglijeze datoriile de soţie
şi să te facă să cedezi nervos?
De ce treci direct la despărţire? Haide, putem găsi o soluţie.
- Deci viaţa e mai bună cu Jenny decât fără? - Da. Ce tot...
Ai cumva un microfon? Jen, asculţi cumva?
Da Jenny, ne-am certat, dar încă te mai iubesc.
Haide, tocmai m-am certat cu soţia. Lasă-mă să stau supărat.
Voiam doar să ştiu dacă eşti fericit.
Uite-o.
- Cine? - Dă-mi copilul.
Nu pot lua parte la aşa ceva. E ruşinos.
O să prindă mai bine decât cu căţelul.
Nu cu fiul meu.
Marley, nu. Te rog, Marley.
Te rog.
Marley!
Marley, uită-te aici. Termină! De ce faci asta?
De ce strici totul? Du-te!
Patrick! Eşti bine? Îmi pare rău.
Scoate câinele de aici.
- Vreau să scoţi câinele imediat. - Îl duc la o plimbare.
Nu glumesc. Nu, să-l duci la fermă.
Gata prietene, de pare că mergem din nou la fermă.
Vorbesc serios, nu glumesc. Nu mai rezist.
- Ce a făcut? - De toate! Ce n-a făcut?
E un animal oribil.
- E puţin nedrept. - Nu, nedrept e că
Conor nu a mai dormit de două săptămâni pentru că latră câinele,
Patrick e trântit de două ori pe zi,
iar eu nici nu pot să mai gândesc.
Şi Doamne fereşte să vină cumva vreo furtună.
- Lasă-mă! - Calmează-te puţin.
Ştiu că ultimele luni au fost puţin mai grele
cu încă un copil şi toate astea.
Înţeleg asta. Dar am vorbit cu Arnie.
- Depresia postnatală... - Să nu îndrăzneşti.
Nu sunt deprimată. Sunt epuizată.
Nu sunt nervoasă din cauza unei boli.
Nu pot să ies din casă nici măcar o oră fără copii
pentru că orice dădacă din zonă e speriată de Marley.
Ştiu, dar tu ai spus că nu vrei să mai lucrezi.
- Putem chema pe cineva... - N-am nevoie de ajutor!
- Asta îngreunează totul. - Scapă de câine!
- Evident nu se va întâmpla. - Vorbeşte mai încet.
- Eu să vorbesc mai încet? - Fă-o. Scapă de câine!
Toată lumea scapă de câini. E doar un câine.
Şi eu sunt doar un soţ. O să scapi şi de mine dacă mă port necivilizat?
- M-am gândit şi la asta. - Amândoi ne-am gândit.
- De ce te plângi? - De ce...
- Pentru că e o bucurie să fii în preajmă? - Eşti un ticălos.
E plăcut să intru pe uşă şi să cred că am dat într-o răfuială.
Un ticălos!
Termină! E vina ta.
- Faci mişto de mine? - Nu.
Doar pentru câteva zile, până se liniştesc apele acasă.
Câteva zile e în ordine.
Vă cunoaşteţi deja. O să vă înţelegeţi bine.
- Vrei o bere? - Nu, mulţumesc. Te muţi?
- Da. - Unde?
New York.
Am fost curtat de domniţă.
Ziarul Times ţi-a oferit un post permanent?
I-am dat preavizul lui Arnie săptămâna trecută.
- Nu ai spus nimic. - Ştiu. Îmi pare rău.
S-a întâmplat totul aşa repede, nici nu m-am obişnuit cu ideea.
E fantastic. New York Times.
La asta am visat întotdeauna.
Felicitări. Le meriţi.
- Da. - Mersi că ai grijă de Marley.
- Da. - Îţi mănâncă servieta.
- La naiba! - Marley, nu.
- Două zile, John. Vorbesc serios. - Îmi pare rău.
Scuză-mă. N-am vrut să te trezesc.
Nu dormeam.
- Unde-i Marley? - Are grijă Sebastian de el câteva zile.
Mi-ar plăcea să văd asta.
Până îi găsesc un adăpost stabil.
Aici e adăpostul lui stabil, John.
Marley nu pleacă nicăieri. Scumpule, îmi pare rău.
M-am lăsat copleşită de evenimente.
- Nu mi-a spus nimeni că o să fie greu. - Ce anume?
Totul.
Căsătoria, să fii părinte.
E cel mai greu lucru din lume şi nimeni nu te pregăteşte pentru asta.
Nimeni nu-ţi spune la câte trebuie să renunţi.
Eu cred că ţi s-a spus, dar nu ai ascultat.
Sau ai crezut că sunt ei nefericiţi.
Am renunţat la multe lucruri care mă defineau.
Dar nu pot spune asta pentru că
aş fi o persoană foarte rea.
Dar asta simt. Serios.
Simt câteodată.
Vreau doar să ştii asta.
Ştiu asta. Şi poţi s-o spui. Eu o spun.
Dar am făcut o alegere.
Am făcut o alegere şi chiar dacă e mai greu decât mi-am închipuit,
nu regret nimic.
- Eşti sigură? - Foarte sigură.
Îmi dă senzaţia că nicăieri nu-i ca acasă.
Cred că lucrurile astea o să se întâmple iar noi o să trecem prin ele.
- O s-o facem împreună. - Împreună.
- Dacă scăpăm de Marley nu rezolvăm nimic. - Nu.
Nici dacă scap de tine nu o să rezolv nimic.
- Pot să-ţi cer o favoare? - Da.
Nu mai facem nici un copil o vreme.
Categoric. Batem palma.
Bună, băieţi.
Salutaţi-o pe Colleen.
- Tata a spus că o cheamă Oops. - Nu...
- Patrick a spus asta. - Ce?
- De ce-ai spus asta? - Glumeam şi eu.
- Băieţi, era un fel de secret. - Aici.
Veteranul se retrage. Caută o breşă în apărare.
Primeşte o mână de ajutor de la Colleen.
Bună lovitură, tată!
Bună? Haide. Conor?
- Extraordinară. - Da. Încă o dată.
Stai, răspund eu. Mă întorc.
- Bine. - Mă dor genunchii.
- Alo? - John Grogan?
Da, eu sunt.
- Gil Lawford de la Philadelphia Inquirer. - Da.
Salut. Ce faci? Mulţumesc că mi-ai sunat.
Cine era la telefon?
Cei de la Philadelphia Inquirer.
I-am trimis editorului câteva articole mai demult, iar acum vrea să ne întâlnim.
- Cât de demult? - A fost aici în vacanţă acum o lună.
Şi mi-a citit rubrica. Şi am luat puţin masa împreună.
- Cum aţi luat puţin masa împreună? - Nu mă aşteptam la nimic din asta.
Bine.
- Dar? - Mi-au oferit un post.
Vor să dau un interviu.
- Ca autor de editorial... - Ca reporter.
Ca reporter? Ce ai spus?
Am spus, "Mulţumesc mult, dar sunt fericit aici."
"Niciodată nu am auzit pe cineva să se plângă mai mult ca John Grogan.
Dacă nu-i place aici, să se mute."
Face parte din meseria mea să primesc un răspuns.
- Îmi place să văd că au sânge-n vene. - Nu.
- E o problemă repetată. - Avem o grămadă de excentrici în Broward.
- Cu asta mă confrunt eu. - Încerc să spun, cu tot respectul,
că tu eşti unul dintre ei!
Sunt un comentator. Toată lumea vrea să mă comport
ca şi cum totul ar merge minunat, dar sunt probleme.
Suprapopularea, infracţiunile şi tensiunile rasiale.
De fiecare dată când întorci capul apare un zgârie-nor mai urât ca...
Asta se întâmplă peste tot. Tu eşti de vină, nu Florida. Ce e?
Nu e nimic. Toată lumea vrea să creadă, "A făcut 40 de ani. Devine bădăran."
Nu e asta. Poate că...
Nu ştiu. Poate m-am plictisit de rubrica mea.
Nu găsesc interesante lucrurile pe care le scriu.
John, tu eşti spiritul comic din sudul Floridei.
Eşti o comoară naţională, ce Dumnezeu.
- Poate o comoară regională. - Una municipală cu siguranţă.
- Mulţumesc. - Ia-ţi un concediu, pleacă undeva.
- Ia-ţi liber o lună. - Unde să mă duc?
- Nu ştiu. - Locuiesc într-o zonă de vacanţă.
Atunci du-te undeva unde e trist şi dureros.
O să fie greu la 40 de ani. Nu o să te mint.
Dar ştiam asta.
Dar ştiam că vremea tatălui o să apară de după colţ.
O să încerce să ne atragă într-o alee întunecată şi să ne rupă în bătaie.
Ai şi tu puţin păr alb pe lângă tâmple,
dar cred că te face să arăţi mai distins.
Amândoi am pierdut un pas.
Ştiu.
Cum e să ştii că cei mai buni ani tocmai au trecut?
Tu ai făcut tot ce-ai fi vrut să faci?
Nu, nici eu.
Te-ai încins? Vrei să ne răcorim? Hai.
Ştii ce? Astăzi nu.
Ai stat în lesă prea mult.
Du-te!
Cred că îi suflă din nou vântul în aripi.
Prinde-o!
- Ia-ţi câinele! - Ce?
Nu! Te rog, nu!
Nu!
Haide!
Vino încoace. E în regulă.
Prietene, asta n-a fost frumos.
Hai, fetiţa. Să mergem.
Minunat.
Să mergem.
Eşti cel mai prost câine din lume.
Ştii asta? Da?
La începutul zilei erai între primii cinci,
dar după chestia asta, ai trecut pe locul unu.
Îmi dau jos pălăria în faţa ta.
Surpriză!
La mulţi ani...
La mulţi ani.
Puteţi să mă ajutaţi. Staţi aşa. La trei. Unu, doi, trei.
Nu mai cerşi, Marley.
Nu e bine. Nu trebuie să faci asta.
Spune-mi sincer. Ai fost surprins?
- Categoric. Da. Mulţumesc. - Serios?
- Da. Mi-aţi făcut-o. - Ţi-am făcut-o!
Eşti pregătit pentru cadoul de ziua ta?
Mai e şi altceva? Nu mai am nevoie de alte cadouri.
- La mulţi ani. - Ce-a fost asta?
Acordul meu pentru a accepta slujba din Philadelphia.
A fost acum câteva luni. Nu mă mai gândesc la asta.
Atunci orice altă slujbă.
- Te urmăm oriunde vrei să mergi. - Înţeleg.
Dar nu o să fac asta. Nu o să ne dezrădăcinez.
Aici avem prietenii. Copiii merg la şcoală.
Am jocul meu de poker. Nu aş putea...
În primul rând, e doar un interviu. Nu ai obţinut slujba încă.
Iar în al doilea, scumpule, nu ai nici un prieten.
Corect. Chiar mă întrebam, cine au fost străinii ăia din seara asta?
- I-am angajat. - Ceea ce încerc să spun
e că viaţa noastră e aici, iar eu sunt împăcat cu asta.
Viaţa noastră e oriunde suntem noi. Asta e.
- Iar tu nu eşti fericit aici. - Nu e adevărat.
Nu eşti fericit cu rubrica de la ziar. Nu ai linişte, iar eu simt asta.
Nu-i aşa.
Simt asta când citeşti articolele lui Sebastian.
Simt asta de fiecare dată când stai pe alee cinci minute înainte să intri în casă.
- Nu fac asta. - Ba da.
Verific unele lucruri la maşină.
- Cred că e timpul pentru o schimbare. - Am 40 de ani, Jen.
Poate dacă aveam 39, dar sunt... Nu ştiu.
- E târziu pentru schimbări majore. - Nu...
- Nu. - Ce faci?
Nu suntem bătrâni, John.
Încă ne mai putem surprinde.
Majoritatea fetelor ar intra încet, dar tu ştii că e mult mai sexi să sari direct.
Eşti pregătit pentru celălalt cadou?
Da.
Ziua asta de naştere e ca o încurcătură de bogăţii.
Nu se mai opresc. Parcă ar fi Hanukkah.
Vezi, nu suntem bătrâni.
Grogan!
Voiam să-ţi urez mult noroc acolo.
Mulţumesc. O să-mi fie dor de toată lumea. O să-mi fie dor de râsul tău.
Da. Există şansa ca fiecare sfat pe care ţi l-am dat să nu fie bun.
- Nu. Le apreciez aşa cum sunt. - În acest moment,
un tip slab ţi-ar spune că e mândru de tine,
te-ar îmbrăţişa şi te-ar trimite acolo.
Mă bucur că nu sunteţi aşa, domnule.
Bine.
Grogan, doar ca să ştii, m-ai surprins de minune.
Asta e specialitatea mea.
- Am ajuns? - Nu.
- Dar acum? - Mai avem câteva ore de mers.
- Dar acum? - Mai taci.
- Acum? Am ajuns? - Suntem aproape.
E rece sau cald?
- De ce întoarcem aici? - Aici stăm.
Vreau un moment de linişte ca să realizez asta.
Bine? Înainte de toată nebunia. Uită-te la asta.
- Gata. - Haide, am ajuns.
Marley! Nu! Marley!
- Frumos. - Am ajuns acasă.
Salut. Sunt Andy Rooney, dacă pleci curând, te conduc până la tren.
Bine, am terminat. Mai pun un semn de exclamaţie.
Mark Twain a spus să nu folosim semnul exclamării,
e ca şi cum am râde la propriile glume.
Dar câteodată trebuie să râzi la propria ta glumă, pentru că e amuzantă.
A venit!
- A venit! Hai! - Acolo!
A venit! Haide! Marley!
Hai. Uite!
Nu, Marley!
Ţine minte, îngerii pot zbura, aşa că ţine aripile sus.
Da. Ăla începe să semene.
- Masa e gata! - Bine!
- Hai să mergem. - Ia asta!
- Marley! - Haide-ţi.
Marley, haide. Marley.
Ştii ce, scumpule? Lasă-l. E fericit.
Mulţumesc.
Ce cauţi aici? Vrei în pat astă-seară?
A fost o zi bună.
Mă refer la zăpadă.
Bine. Somn uşor.
- Prea multă culoare? - Da.
Nu mă înţelege greşit, e un articol bun. Dar acum faci reportaje, John.
Vreau să spui povestea. Nu vreau să şi apari în ea.
- Sunt sigur că nu apar pe undeva... - Ideea e că
eu încă te simt acolo.
Vreau să spun doar că lipsesc mai multe fapte.
Am înţeles.
- Uşa mea e mereu deschisă. - Mulţumesc.
Vine veteranul.
Apare în ultima repriză.
Da!
O prinde. Fentează un jucător.
Scapă liber. Evită atacurile din toate părţile.
Nimeni nu-l poate doborî. Are prea mult...
Grogan se prăbuşeşte! Cade la pământ.
- Ai ajuns devreme. - Aşa e.
Trebuie să mă întorc să-i învăţ cum să joace fotbal adevărat.
Bine.
- Băieţi, cina e într-o oră. - Bine.
Vreau să vă terminaţi temele şi să vă descălţaţi înainte să intraţi.
- Da, să vă descălţaţi! - Bine.
L-am pus jos...
Doamne.
Vin acasă şi mă simt de parcă tocmai am fost tâlhărit.
Bine.
- Haide. - Ce e cu el, tată?
Nu are nimic. E doar obosit. Nu-i aşa, tată?
Da. Fotbalul l-a epuizat.
Să mergem.
Nu ştiu, pur şi simplu nu înţeleg.
Acum un an, abia aşteptai să termini cu editorialul.
Ştiu. Dar acum tipul ăsta îmi verifică cu lupa fiecare propoziţie.
Recunosc, uneori mi-e dor de libertatea de a...
- Ce? - E obositor câteodată, John.
Mereu vrei ceva ce nu ai.
Tu eşti fericită?
Nimic din toate astea nu fac parte din plan.
Nu. Nu face parte din plan.
Dar e mult mai bine.
Am încheiat într-un fel să-mi mai fac planuri.
Marley! Scârbos.
Se pare că cineva vrea să meargă afară!
Bine. Marley.
Hai, băiatule.
Haide.
Acum chiar că plouă.
Marley?
Unde a dispărut? Marley?
- Ce se întâmplă? - Nu ştiu.
- Nu se întoarce. - Marley?
Nu putea ajunge departe. Marley?
Vin cu tine. Aşteaptă.
- Marley? Nu ştiu unde s-a dus. - Marley?
Poate s-a dus iar alături la hambar.
- O să mă uit în şopron. - Bine.
Marley?
Marley...
- Ai văzut ceva? - Nimic.
- Trebuie să vorbesc cu ei. - Bine.
Toarnă cu găleata afară.
- L-ai găsit? - Ştii ce?
E pe afară, explorează. Ştii cât îi place pădurea.
Bobby spune că atunci când sunt pe moarte, câinii pleacă.
Aşa a făcut şi copoiul lui.
Asta e adevărat doar pentru copoi.
Dar nu pentru labradori ca Marley.
E pe afară, face belele. Nu vă îngrijoraţi.
Aţi terminat cu temele?
- Da. - Nu.
Nu? Hai să fie da.
Haide.
Marley!
Marley.
Marley. Eşti bine?
Stai aici.
De ce i s-a întors stomacul? Nu ştim exact de ce se întâmplă asta.
Cel mai probabil a mâncat sau a băut ceva repede şi stomacul s-a întors pe dos.
Am reuşit să bag un tub acolo să mai eliberez din gaze.
- Cred că l-am rezolvat. - Pare bine.
Pentru moment, e bine.
Problema e că dacă se întâmplă o dată, o să se întâmple şi de acum încolo.
Dacă se mai întâmplă, nu ştiu ce voi mai putea face pentru el.
E bătrân. Nu cred că ar supravieţui unei intervenţii chirurgicale.
Trebuie să ne asigurăm că nu se va mai întâmpla.
Cel mai probabil se va întâmpla.
Am vorbit că poate a mâncat sau a băut ceva prea repede.
- Da. - Poate nu se mai întâmplă.
O să urmărim asta.
Cred că ar trebui să vă pregătiţi, poate nu rezistă până mâine.
Poate 10% din câini supravieţuiesc după aşa ceva.
Pe ce se bazează asta?
- Pe ce se bazează? - Da, motivul pentru care întreb
e pentru că am impresia că procentul se bazează pe câini obişnuiţi.
- Câini obişnuiţi? - Da, el nu e ca ceilalţi câini.
Probabil oamenii spun asta mereu, dar sincer să fiu,
nici măcar nu sunt sigur că e un câine.
Odată a mâncat robotul telefonic. L-a înghiţit cu totul.
Nu l-a ros. L-a mâncat. Apoi l-a dat afară. După a mâncat şi telefonul, ca desert.
Altă dată, fiul meu avea dureri de stomac, iar el a stat treaz toată noaptea,
timp de nouă ore, şi l-a supravegheat pe Conor.
Cred că poate procentul se aplică la câini obişnuiţi.
- Dar nu şi pentru el. - Aveţi un luptător aici.
Să sperăm la ce e mai bun.
Ştiu că o să fie bine.
Ne vedem dimineaţă.
Bună.
O să-l ţină acolo peste noapte.
Se simţea mai bine când am plecat.
Doctorul părea că ştie ce face.
- Eşti bine? - Da. Ce citeşti?
Citesc vechile tale rubrici.
Marley apare în multe din ele.
Încă te mai uiţi la ele?
Da, câteodată.
Chiar şi în cele mai proaste zile.
Atunci când copiii mă înnebunesc, când rufele nu sunt spălate
şi alte o sută de lucruri nu merg bine...
Mereu ştiu că am astea.
Cinci minute cu tine.
Câteodată sunt triste, iar câteodată sunt foarte amuzante,
prostuţe, dar te reprezintă.
Şi în acele cinci minute,
mă fac să mă simt mai bine.
Ar trebui să le citeşti. Sunt grozave.
Ai putea chiar să scrii o carte.
- O carte? - Sau ceva.
Alo?
Bine. Mulţumesc.
Vine acasă.
E acolo?
Bineînţeles că e acolo. Întotdeauna e.
- De unde ştie că venim? - Nu ştiu. Pur şi simplu ştie.
Câinii ştiu chestii de genul ăsta.
- Toţi câinii? - Toţi câinii buni.
- Uite-l! Marley. - Da.
Bună, Marley.
- Marley. - Ce faci, Marley.
- Şi mie mi-a fost dor de tine. - Ne întrecem până în casă.
- Bine. - Start!
- Eagles? - Da, Eagles ajunge în finală.
Îţi garantez. Ce, eşti fan Dolphins?
- Nu. - John Grogan!
- Ne vedem mâine. - Bine, pe mâine.
Mi-am spus, "Ticălosul ăla seamănă cu afurisitul de John Grogan."
Ce faci aici?
Un articol. Procuratura prezintă noua echipă.
Ştii ce? Nu contează. Ce bine e să te văd.
- Şi eu la fel. - Da.
- Stai aici în oraş? - Stau la marginea oraşului.
- Mai mult loc pentru copii. - Câţi ai acum, cinci?
Trei. Să-ţi arăt o poză cu ultima venită în familie.
- Jen se menţine. - Da.
Mulţumesc, cred.
Văd că în sfârşit aţi făcut o fetiţă.
Colleen. S-a născut după plecarea ta.
- Ce e cu echipamentul de gărgăriţă? - Pentru un spectacol la grădiniţă.
Nu am mai putut s-o scoatem din costumul ăla decât după o lună.
Iar motivul pentru care Marley pare că îi mănâncă capul
sunt antenele alea... Parcă înnebunise.
- Unele lucruri nu se schimbă. - Aşa e.
- Mi-ar fi plăcut să nu am interviul. - E în regulă. Trebuie să ajung acasă.
Conor are meci de fotbal.
Într-una din zilele astea trebuie să recuperăm.
Da, aşa e. O să recuperăm.
- Mă bucur că te-am văzut. - Vino încoace. Şi eu la fel.
- Să o saluţi pe Jenny, bine? - Aşa am să fac.
- Ţine. - Da.
E o poză minunată, John.
- Te-ai descurcat bine. - Mulţumesc.
- Şi tu la fel. Ne mai vedem. - Pe curând.
Cred că o să-ţi placă mai mult cealaltă.
Da?
Nu face asta. Suntem în Philly. Hai să mâncăm o friptură. Bună.
- Sebastian. Încântat de cunoştinţă. - La fel.
Alo?
E cineva acasă?
Marley.
Marley!
Marley.
Nu m-ai auzit, aşa-i?
Te-am prins într-un moment de bătrâneţe, Marley.
Hai la o plimbare. Să mergem.
Haide.
Aproape am ajuns în vârf.
Ştii ce? Vino încoace.
E un loc bun aici.
Ştiu că eşti un băiat puternic, dar să mă anunţi, bine?
Ştii tu, când vine ceasul.
Nu vreau să iau singur decizia.
Să-mi spui când eşti pregătit, bine?
Bine.
Marley?
Uite-l.
Marley.
Scumpule, ce cauţi aici?
Trebuie să te duci sus. Tu nu dormi aici jos.
Haide. Poţi să urci?
Cred că stă bine şi aici.
- O să-i aduc o pătură. - Eşti bine?
Mă întind şi eu puţin.
Mă mai relaxez.
Da. Chiar e confortabil aici.
Cred că e mai bine aşa.
- De două ori pe săptămână, 600 de cuvinte. - Care e subiectul?
Lucrurile de zi cu zi.
Cele prin care trecem toţi, dar mai amuzante.
Nu înţeleg, John. Credeam că ai venit aici să fii un reporter.
Ştiu asta, dar cred că amândoi ne-am dat seama că nu sunt aşa.
- Sunt un editorialist. Unul bun. - Scuză-mă, John.
- Soţia ta e la telefon. E important. - Bine, vin imediat.
Gândeşte-te. E posibil?
- Mulţumesc. Alo? - Cu plăcere.
Nu-l fac să intre în casă.
Stă afară în frig şi nu se mişcă.
Bună.
Patrick a venit acasă. L-am băgat aici.
Doctorul Platt a spus că dacă îl putem aduce o să-l vadă,
dar nu îşi revine deloc.
Bine, îl duc eu.
- E bolnav din nou? - Da, scumpo.
Nu se simte prea bine.
Dar o să-l duc la doctor şi o să încerce să-l facă să se simtă mai bine.
E în regulă, Marley. O să fii bine.
Poţi s-o iei pe Lamby, dar să nu-i rozi şi cealaltă ureche.
Frumos din partea ta, scumpo.
Ţine-o.
La revedere.
Gata.
Am încercat tot ce am făcut data trecută, dar nu am noroc.
Nu pot să-i bag tubul.
Stomacul e tot întors. Putem să-l operăm, dar...
Nu e destul de puternic.
- Asta îmi place cel mai mult. - Care?
Cea cu mango. Da.
Alo?
Bună, eu sunt.
E din nou stomacul.
- Ar putea să-l opereze, dar... - Ştiu.
Vrei să vin acolo?
Nu, cred că e mai bine să stai cu copiii
şi să fii alături de ei.
O să...
Te iubesc, John.
Şi eu te iubesc.
- Bună. - O să-ţi las puţin timp.
- Bine. - O să fiu afară dacă ai nevoie de mine.
Bine. Mulţumesc.
Uite ce ţi-am adus. Îţi aminteşti?
Ce ţi-a spus Colleen? Îţi aminteşti?
Îţi aminteşti când ai ros urechea?
E greu să-ţi aminteşti de toate lucrurile pe care le-ai ros, nu-i aşa?
S-au adunat atâtea.
E bine, nu trebuie să faci nimic.
Nu mai ai energia de altă dată.
Ţii minte cum spuneam mereu că eşti o bătaie de cap,
că eşti cel mai prost câine din lume?
Să nu crezi asta.
Să nu crezi asta deloc.
Ştii că nu am fi putut găsi un câine mai bun.
Ştii de ce eşti un câine grozav,
pentru că ne iubeai în fiecare zi, indiferent de ce se întâmpla.
E un lucru uimitor.
Ştii cât de mult te iubim?
Te iubim mult de tot.
Te iubesc mai mult decât orice.
Nu ştiu cum o să fie de aici încolo,
dar să ţii minte că eşti un câine grozav, Marley.
Eşti un câine grozav.
Nu o să simtă nimic. O să adoarmă.
Sunteţi pregătiţi?
- Da. - Bine.
Gata. Dă-te jos.
- E înfăşurat în pătură. - Ca să-i ţină de cald.
Vreţi să citiţi ce aţi scris?
Eu am făcut un desen cu mine şi cu Marley,
cu greieri şi îngheţată.
Mama a scris ce să spun.
"Dragă Marley, nu o să te uit niciodată. Colleen. "
Iar ăştia sunt pupici.
- E minunat. - Mulţumesc.
Vrei să o pui înăuntru? I-ar plăcea asta.
Las-o jos.
Bravo.
E un desen superb. Conor, tu vrei...
"Dragă Marley, te-am iubit toată viaţa mea.
"Sper că îţi place în Rai şi că ai ce roade acolo.
Fratele tău, Conor Richard Grogan."
A fost o scrisoare bună.
Patrick, tu vrei să spui ceva?
Ştie.
Aş vrea să-i dau ceva.
Lănţişorul ăsta.
A trecut printr-o călătorie impresionantă.
Tată vostru mi l-a dat,
pentru a sărbătorii întemeierea familiei.
Ştiţi...
Familia noastră era deja întemeiată.
Adio, căţeluşule curat.
Un câine nu e atras de maşini scumpe,
case mari sau haine de firmă.
Îi ajunge un băţ de lemn.
Un câine nu e interesat dacă eşti sărac sau bogat,
isteţ sau încuiat, deştept sau prost.
Dacă-i dai inima ta, şi el ţi-o va da pe a lui.
Despre câţi oameni mai poţi spune asta?
Câţi oameni te fac să te simţi unic, pur şi special?
Câţi oameni te fac să te simţi extraordinar?
Traducerea şi adaptarea: BRiLi & veveriţa_bc @ www.titrări.ro
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro
Best watched using Open Subtitles MKV Player