Această bluză e distrusă, nu-i aşa?
Priviţi...
Dacă credeţi că trebuie să slăbiţi, să fiţi în formă, să aveţi un astfel de corp
... mai gândiţi-vă. Acesta e Boflex!
Când cauţi o casă, agentul tău imobiliar e o parte importantă din viaţa ta.
Ai nevoie de cineva pe care te poţi baza.
Demonstraţia
Traducerea şi adaptarea: Danyela
Nu poţi să dormi?
- M-ai speriat. - Îmi cer scuze.
- Ce faci aici? - M-am gândit să văd ce faci.
De ce nu eşti în pat?
Studentul tău e încă aici, e în biroul tău.
Nu mai e studentul meu. Predă acum. E un băiat deştept.
- Cât e ceasul? - E trecut de miezul nopţii.
- Şi? - Şi?
- La mulţi ani. - Tată!?
- Uit eu vreodată? - Mulţumesc.
-27, nu pot să cred. - Nici eu.
- Aduc paharele. Vrei să... - Nu
E cea mai rea şampanie din care am băut vreodată.
- Nici măcar nu e şampanie. - Sticla are forma potrivită.
'Vinoteca Windy Valley'. Nu ştiam că fac vin în Wisconsin.
- Vrei? - Sper că nu-ţi vei petrece ziua singură.
Nu sunt singură.
- Nu mă pune pe mine. - De ce nu?
- Eu sunt bătrân, ieşi cu nişte prieteni. - Da...
Nu te scot prietenii în oraş?
- Nu. - De ce nu?
Pentru ca prietenii să te scoată în oraş, trebuie să ai prieteni.
Ciudat cum funcţionează.
Ai prieteni. Blonda aceea simpatică, cum o chema?
Vă petreceaţi toate dimineţile împreună.
Christie Jackobson?!
Christie Jackobson.
Asta a fost în clasa a treia. Ultima oară când am văzut-o era într-o cutie cu nisip.
- Şi Claire? - Nu e prietena mea, e sora mea.
Şi e în New York şi nu-mi e simpatică.
- Am crezut că vine aici. - Nu până mâine.
Sfatul meu e că dacă nu poţi dormi, să faci nişte matematică.
- Te rog... - Putem face împreună, ca de obicei.
Nu te poţi gândi la ceva mai rău?
Sigur nu vrei?
Ar fi bine să te grăbeşti,
la vârsta ta terminasem o parte importantă din munca mea.
Câţi ani aveai? Când a început?
- Ce? - Ştii tu... când te-ai îmbolnăvit.
-26, 27. Asta te preocupa? - M-am gândit la asta.
Doar pentru că eu am înnebunit, nu înseamnă că şi tu vei fi la fel,
nu e strict ereditar.
Viaţa se schimbă rapid când ai 20 de ani.
- Tu vei fi bine. - Da?
Da, îţi promit.
Faptul că putem vorbi despre asta e un semn bun.
- Un semn bun? - Da.
Cum poate fi un semn bun?
Pentru că oamenii nebuni nu stau să se întrebe dacă sunt cu adevărat nebuni.
- Nu? - Sigur că nu, au lucruri mai bune de făcut.
Un semn că eşti nebun e incapacitatea de a-ţi pune întrebarea
'Sunt nebun'?
- Chiar şi dacă răspunsul e 'da'? - Oamenii nebuni nu întreabă.
- Hai să dormim şi dimineaţă... - Aşteaptă!
- Ce s-a întâmplat? - Nu are sens.
- Sigur că are. - Nu.
- Unde e problema? - Problema e că tu eşti nebun.
Şi?
Şi tu ai spus că un nebun nu ar recunoaşte.
Înţeleg.
- Adevărat. - Cum poţi recunoaşte asta?
Ei bine, pentru că...
... eu sunt mort.
Nu sunt?
Ai murit cu o săptămână în urmă.
Anevrism, 63 de ani, înmormântarea e mâine.
- Scuze, te-am lovit? - Nu, e în regulă.
D-le Dobs, ai de gând să rămâi acolo? Ea e fiica mea, Catherine.
- Bună. - Bună.
Dl Dobs e într-un program despre Infinit,
în timp ce-şi termină lucrarea 'Timpul se aproprie de Infinit'.
- Catherine? - Ce?
Scuze, vroiam să-ţi spun că am terminat.
Bine.
- Şampanie? - Da.
- Sărbătoreşti? - Vrei şi tu?
- Sigur. - Eu nu mai vreau, poţi s-o iei cu tine.
- Nu, mersi. - Ia-o, eu nu mai vreau.
- Conduc. Plec acum. - Bine.
- Când să mai vin? - Să mai vii?
- Sunt aproape gata, poate mâine? - Avem o înmormântare mâine.
Scuze, vroiam să particip şi eu, dacă se poate.
Sigur.
Dar sâmbătă vei fi pe aici?
Ai avut trei zile.
Ştiu că nu ai nevoie de nimeni prin preajmă dar cineva
trebuie să se uite prin lucrurile tatălui tău.
Nu e nimic acolo.
- Sunt 103 de caiete cu notiţe. - Era grafomaniac, ştii ce înseamnă asta?
Da, trebuia să scrie.
E ca o maimuţă la o maşină de scris. 103 caiete pline de porcării.
- Sunt gata să mă uit la fiecare pagină, tu? - Nu, nu sunt nebună.
Voi întârzia. Nişte prieteni de-ai mei sunt într-o formaţie
şi vor cânta într-un bar.
Sunt la departamentul de matematică. Sunt foarte buni.
Au un cântec numit 'Ochiul'.
Doar stau acolo şi nu cântă nimic timp de 3 minute.
Numărul imaginar...
E un drum lung ca să vezi nişte idioţi într-o formaţie.
Urăsc când se spune asta.
Nu e un drum aşa de lung.
- Deci sunt idioţi. - Da, dar se pot îmbrăca singuri.
Au slujbe în mari universităţi,
fac sport, cântă într-o formaţie
pun sub semnul întrebării astfel de termeni 'idioţi', 'plictisitori', 'neimportanţi'...
Eşti în formaţia asta, nu-i aşa?
Da, sunt la tobe. Vrei să vii? Nu cânt niciodată, jur.
- Nu, mersi. - Bine, Catherine... luni.
Nu ai o slujbă?
Ba da, predau cu normă întreagă plus teza mea.
Plus formaţia.
Şi învăţ nişte adolescenţi să joace hockey.
Mi-e rău.
Nu am timp să fac asta, dar o voi face, dacă mă laşi.
L-am iubit pe tatăl tău, nu cred că mintea lui pur şi simplu s-a închis.
A avut momente lucide, ani în care a fost lucid, un întreg an...
Scuze.
- Ai 27 de ani, nu? - Tu câţi ani ai?
- Nu contează. - Câţi ani ai?
26. Când tatăl tău era mai tânăr decât noi, a avut o contribuţie majoră în trei domenii
teoria jocului, geometria algebrică... - Nu ştiu ce vrei.
Dacă reuşesc să obţin 10% din ce a scris tatăl tău...
voi putea intra în oricare departament de matematică din ţară.
- Dă-mi rucsacul tău. - De ce?
- Pentru că vreau să mă uit în el.. Ce?
Deschide-l şi arată-mi! Nu iei nimic din casa asta!
- Speri să găseşti ceva pentru a publica? - Sigur.
Ca să îţi asumi meritele?
Nu, ar fi cu numele tatălui tău, pentru el.
- Nu te cred, ai ceva în rucsac. - Ce tot spui?
- Dă-mi-l. - Eşti puţin paranoică.
Doar pentru că sunt paranoică,
nu înseamnă că nu e ceva în rucsac.
Chiar tu ai spus că nu e nimic acolo sus, nu-i aşa?
- Da. - Deci ce aş putea lua?
- Ai dreptate. - Mulţumesc.
Ce dracu'...?
Nu suntem la aeroport.
Poţi să te întorci.
Serviciile medicale ale Universităţii sunt foarte bune.
Sunt bine.
De asemenea, sportul ajută. Eu alerg în jurul lacului
câteva dimineţi pe săptămână, îmi limpezeşte gândurile.
Nu e prea rece încă.
- Dacă vrei, vin după tine. - Nu, mersi.
O să întârzii, trebuie să plec.
Noapte bună.
Aşteaptă, ţi-ai uitat jacheta.
Sunt paranoică? Crezi c-ar trebui să alerg?
- Ieşi! Ieşi dracului din casa mea! - Pot să-ţi explic.
Ai furat asta de la mine, ai furat de la...
Aşteaptă, vreau să-ţi arăt ceva.
Chem Poliţia.
Am împrumutat cartea. Am găsit ceva, ceva ce a scris tatăl tău.
- Nu e matematică, e doar ceva ce a scris. - Aş vrea să denunţ un furt.
- Un furt... e în casa mea chiar acum - E despre tine, vezi? Catherine...
Nu eram sigur ce înseamnă, mă gândeam că poate ştii tu.
- Când a scris asta? - Cu trei ani în urmă.
Maşina nu funcţionează, dar sunt motive de optimism.
Numea 'maşină' mintea lui, abilitatea de a face matematică.
Ştiu.
Ajută să vorbesc cu studenţii, de asemenea
să scriu în autobuz, dar mai ales Cathie...
Refuzul ei de a fi spitalizat,
faptul că are grijă chiar ea de mine, mi-a salvat viaţa.
A făcut posibil să scriu asta, să-mi imaginez că voi mai face matematică.
De unde vine forţa ei? Nu i-aş putea răsplăti vreodată.
Astăzi e ziua ei de naştere, împlineşte 24. O scot în oraş la cină.
Deci, ce facem de ziua ta?
- Tată. - Hai să plecăm din cartierul ăsta.
Să mergem în partea de nord, Cartierul Chinezesc, nuştiu...
Tată... merg la şcoală.
- Când. - Încep la North Western la sfârşitul lunii.
North Western?
Nu trebuia să încerc să o iau aşa de aici, ce prostie...
La mulţi ani.
- De ce nu e bine la Chicago? - Încă predai acolo.
Îmi pare rău, mi se pare prea ciudat să merg la cursuri în departamentul tău.
- E un drum lung. - Nu e aşa lung, la jumătate de oră.
- Totuşi, de două ori pe zi. - Tată, voi locui acolo.
Chiar vrei să locuieşti în Edinstone?
Va fi aproape. Voi putea veni acasă de câte ori vei vrea.
Te simţi bine, eşti bine de şapte luni deja,
nu cred că ai nevoie de mine aici în fiecare minut.
- Da? - Aţi chemat Poliţia?
Mama ta a spus că vrea să ne cumpere nişte mobilă...
şi acesta e lucrul cel mai mare care încăpea în apartamentul nostru.
Nu-ţi fă griji, dragă, voi fi acasă până mâine seară.
Să trec peste ziua de azi, mai întâi.
Nu ştiu, nu a răspuns la telefon.
Să sperăm că mai bine ca ieri.
Primul lucru pe care-l voi face va fi să o duc la duş şi să o scot la soare.
- Mai bine, cu mult mai bine. - Mersi.
- Te simţi mai bine? - Da.
Arăţi mult mai bine.
Bea nişte cafea.
- Nu, neagră. - Puţin lapte.
- O banană? - Nu, mulţumesc.
Bine că am adus mâncare, nu e nimic în casă.
Intenţionam să merg la cumpărături.
- Vrei o gogoaşă? - Nu, urăsc gogoaşele.
- Cafea... - Încă mai faci listele alea.
E o constrângere.
Ai trădat vreodată, să faci ceva ce n-ai mai făcut niciodată?
- M-aş trăda pe mine însămi. - Da.
- Ai folosit balsamul acela ce ţi l-am dat? - Nu, am uitat.
E preferatul meu, îţi va plăcea, Cathie, să-l încerci.
- Îl voi folosi data viitoare. - Îţi va plăcea, are hahoba.
- Ce e hahoba? - E cava ce pun înăuntru pentru păr sănătos.
- Părul e mort. - Ce?
E ţesut mort, nu-l poţi face sănătos.
- Orice ar fi, e bun pentru părul tău. - Dar ce, o chimicală?
Nu, e ceva organic. Poate fi organic, dar totuşi chimical.
- Nu ştiu. - Ai auzit vreodată de chimia organică?
Îmi face părul moale şi să arate bine, astea sunt informaţiile mele despre el.
- Ar putea să-ţi placă, dacă-l vei folosi. - Mersi, îl voi încerca.
Dacă nu ai cu ce să te îmbraci astăzi, putem merge în oraş la cumpărături.
- Bine. - Va fi distractiv.
- Cadoul meu pentru ziua ta. - Super.
- Mai ai nevoie de ceva? - Nu, sunt bine.
Orice, cât timp sunt aici.
M-am gândit să avem nişte invitaţi deseară.
- Dacă te simţi bine... - Îl îngropăm pe tata după-masă.
Trebuie să avem ceva, oamenii aşteaptă.
Şi doar acum pot să-mi revăd vechii prieteni din Chicago.
Cred că tata ar fi vrut să ne simţim bine.
E o înmormântare, dar nu trebuie să fim atât de morocănoase.
- Mitch te salută. - Salut, Mitch.
I-am spus că vă veţi vedea
în curând. - Ne căsătorim!
- Glumeşti? - Nu, tocmai am decis asta.
- Când? - În ianuarie.
Slujba lui e grozavă, eu tocmai am fost promovată.
- Vei veni? - Da, sigur, în ianuarie.
Nu trebuie să-mi verific agenda.
- Ştii ce vrei să faci acum? - Nu.
- Vrei să stai în Chicago? - Nu ştiu.
- Vrei să te întorci la şcoală? - Nu m-am gândit la asta.
Sunt multe lucruri la care trebuie să te gândeşti. Cum te simţi?
Fizic, bine.
Cu excepţia părului meu care pare cam nesănătos; aş vrea să pot face ceva.
Pentru ce toate aceste întrebări, Claire?
Nişte ofiţeri de poiţie au venit când erai la duş.
Da?
Au spus că vor să vadă cum stau lucrurile în această dimineaţă
- Ce drăguţ din partea lor. Ce zici de asta? - Au spus că aseară au răspuns la un apel.
- Ai chemat Poliţia aseară? - Da.
De ce?
Pentru că am crezut că e jefuită casa.
- Şi nu a fost aşa? - Nu.
M-am răzgândit.
Mi-au spus că păreai dezorientată şi i-ai jignit.
Erau nişte cretini.
Păreau cumsecade.
Nu vroiau să plece, vroiau să completez un raport.
I-ai jignit?
Unul dintre ei mă scuipa în timp ce vorbea.
- Era dezgustător. - Ai folosit cuvântul 'cap de ouă'?
- Nu-mi amintesc. - I-ai spus unuia dintre poliţişti să meargă
... să facă sex cu mama celuilalt poliţist? - Nu.
- E ceea ce au spus. - Nu cu aceste cuvinte.
- L-ai lovit pe unul dintre ei? - Încercau să intre în casă.
- Poate l-am împins puţin. - Au spus că erai dezechilibrată.
Vroiau să intre să-mi percheziţioneze casa.
Tu i-ai chemat.
Da, dar nu vroiam să vină de fapt.
Atunci, de ce ai sunat?
Pentru că încercam să-l scot pe un tip din casă.
- Cum îl cheamă pe acest om? - Herold Dobs.
Pentru că cei de la Poliţie au spus că erai singură.
Pentru că a plecat înainte să ajungă ei.
Cu notiţele?
Claire, nu fii proastă, sunt peste o sută de caiete cu notiţe.
A furat numai unul, dar mi l-ar fi dat înapoi, aşa că l-am lăsat să plece
ca să poată cânta cu formaţia lui. - Formaţia lui?
Întârziase. Vroia să merg cu el.
- Herold Dobs e prietenul tău? - Nu.
- Te culci cu el? - Nu. E un tocilar.
- Şi e într-o formaţie? O formaţie rock? Nu,...
- Da, o formaţie rock. - Cum se numeşte formaţia asta?
- De unde să ştiu eu? - Herold Dobs nu ţi-a spus numele formaţiei?
Nu.
- E Herold Dobs...? - Încetează să mai spui Herold Dobs.
- Este această persoană...? - Herold Dobs există.
- Sunt sigură. - E matematician la Universitatea Chicago.
Sună la departamentul de matematică!
Mitch a devenit un bucătar excelent.
E hobby-ul lui acum
În fiecare seară e altceva.
Seara trecută a făcut chilli vegetarian.
- Despre ce vorbeşti? - Stai cu noi o perioadă.
Sunt bine aici.
Chicago e mort, la New York e mai multă distracţie.
- Nu mă prea gândesc la distracţii acum. - Arăţi aşa obosită.
Sunt.
- Ai nevoie de un timp liber. - Timp liber?
- Ai avut o perioadă grea. - Sunt foarte bine.
- Cred că eşti supărată şi extenuată. - Am fost bine înainte să vii tu aici.
Catherine!
Cine e acela?
- Herold Dobs! - Bună.
Bine?
Nu am nevoie de asta. Sunt bine. Sunt cu adevărat bine.
Şi vii tu cu toate întrebările alea, 'Eşti bine?' şi cu tonul acela...
'Sărmanul poliţist'... Cred că poate să se descurce şi singur.
Şi gogoaşe şi banane şi hahoba?
Toate astea mă enervează, abţine-te.
- Bună, sunt Claire, sora lui Catherine. - Bună, sunt Herold, îmi pare bine.
S-a întors să ia hârtiile.
Practic le-a ţinut împreună cu sârmă...
E un om care, în UK
la vârsta de 22 de ani, practic a inventat tehnicile
matematice pentru a studia comportamentul raţional.
Şi le-a dat astrofizicienilor motive de reflexie, când a venit aici.
Oameni ca Robert Llewelyn se nasc foarte rar.
Îi vom simţi lipsa, intens.
Dar munca sa va rămâne.
Asta nu era în program.
Nu pot să cred câtă lume e aici.
Nu am ştiut că are atâţia prieteni.
Unde aţi fost cu toţii în ultimii cinci ani?
Ce e un mare om fără grandoarea lui, doar un om bătrân.
Probabil vreţi să vă puneţi la zi cu ceea ce aţi pierdut.
Citea... toată ziua. Cerea tot mai multe cărţi
Bibliotecarul înnebunise. Apoi, într-o zi, mi-am dat seama
că nu citea. Credea că extratereştrii îi trimit mesaje
prin numerele de înregistrare de la bibliotecă, încerca să descifreze codul.
Umbla prin casă, în pijama.
Vorbea cu el însuşi.
Mirosea.
Trebuia să mă asigur că face baie, ceea ce era jenant.
Apoi a început să scrie, 19, 20 de ore pe zi.
I-am dus o cutie mare cu caiete, le-a folosit pe toate.
Am renunţat la şcoală.
Era convins că scria cele mai frumoase, elegante demonstraţii.
Ca muzica.
Mă bucur că a murit.
Catherine!
Nu chema Poliţia.
Nu pot să cred că tocmai am spus asta.
Ai depăşit limita.
- Vreau să merg acasă. - Te conduc.
Nu, voi mege pe jos.
- Ai mult de mers. - Mersi.
Grădiniţa e excelentă şi ne pregătim pentru preşcolari, e un angajament.
- Chiar aşa? - Da.
- Ţi-a lipsit Chicago? - Nu.
Vreau să spun... nu.
Arăţi superb.
- Claire mi-a dat-o. - Îmi place.
- Nu mi se potriveşte. - Ba da.
- Nu poţi dovedi. - Pot încerca să dezaprob contrariul.
Pot dovedi că nu e nepotrivită.
- Cum? - Aş putea vota.
- Pentru bătrânul tău, mare om. - Mulţumesc.
Unul tare nebun, dar totuşi mare. Tu cu ce te ocupi?
Sunt analist financiar, am moştenit din talentul tatălui meu.
- Eşti matematicean? - Nu, fizician.
Pentru fizicieni!
- Când crezi că vor pleca? - Nu poţi ştii. Matematicienii sunt nebuni.
Am fost la o conferinţă în Toronto, n-am fost în viaţa mea aşa
obosit. 48 de ore de petrecere, băutură, droguri, lucrări, discuţii...
Droguri?
Amfetamine, adică nu eu, dar cei mai în vârstă sunt dependenţi,
cred că au nevoie - De ce?
Cred că creativitatea scade după 23 şi totul merge în jos apoi.
Asta credea şi tatăl meu.
Cred că toată munca originală e făcută de tineri.
Tineri?
- Nu, sunt şi femei. - Serios? Cine?
E o femeie la Standford, nu-mi amintesc numele ei.
Sophie Germain?
Da, cred că am văzut nişte conferinţe, dar nu cred că am întâlnit-o.
- S-a născut la Paris în 1776. - Atunci cu siguranţă nu am întâlnit-o.
Oh, Sophie Germain,... ce prost sunt. Numerele prime Germain.
Aşa e.
Dacă iei un număr prim, îl multiplici cu 2 şi-l aduni cu 1, rezultatul e un număr prim
E cea mai mare, cea mai cunoscută.
Ce dracu' fac aici?
Acum vrem să cântăm un cântec în onoarea unui mare om,
un mare matematicean.
Se numeşte 'Ochiul'.
Un, doi, un, doi, trei...
Probabil că ai dreptate; cartea aceea pe care am furat-o...
- Nu e matematică acolo. - Nu.
Voi continua să citesc, dar dacă nu găsesc nimic în următoarele zile...
Înapoi la hockey?
- Da. - Şi studiul tău?
Aşa cum stau lucrurile...
- Care-i problema? - Marile idei nu sunt acolo.
Ne e vorba de idei mari, e muncă. Trebuie s-o faci încetul cu încetul.
- Nu asta a făcut tatăl tău. - Eu cred că da, într-un fel.
El ataca o problemă din lateral,
dintr-un unghi straniu,
încetul cu încetul... - Nu ştiu.
- Doar presupun. - Îmi place să predau.
- Poate vei descoperi ceva. - Nu se va întâmpla, am 26 de ani,
îţi aminteşti, 'totul merge în jos'? - Ai încercat să accelerezi? Ajută.
Da.
Aceasta e camera mea.
- Citeşti multă matematică. - Nu, citesc Cosmopolitan.
Sunt doar de faţadă.
Eşti o persoană misterioasă, Catherine, ştii asta?
- Vrei să bei? - Nu, sunt în regulă.
Nu ai apucat să-ţi sărbătoreşti ziua de naştere.
Bine.
- Scuză-mă, sunt puţin beat. - E în regulă.
N-am mai făcut asta de ceva vreme.
- Mereu te-am plăcut. - Da?
Dar m-am gândit că nu e bine să flirtezi cu fiica consilierului tău.
- Mai ales când consilierul tău e nebun? - Mai ales atunci.
Ne-am întâlnit în biroul tatălui meu o dată, îţi aminteşti?
- Nu pot să cred că ţii minte asta. - Te ţin minte pe tine.
Am crezut că pari...
... ne-plictisitor.
Scuză-mă.
- Mă simt ca şi cum m-aş sparge ca şi... - Ca şi?
Ca un ou.
Frumos.
- De cât timp eşti trează? - De ceva vreme.
- Sora ta s-a trezit? - Nu.
Avionul ei pleacă în câteva ore, ar trebui s-o trezesc.
Las-o să doarmă, a băut destul de mult cu fizicianul aseară.
Îi voi face cafea când se trezeşte.
Dimineaţa mă duc de obicei să iau ziarul, mănânc micul dejun...
Vrei să vii?
- Trebuie să stau aici până pleacă Claire. - Bine
- Te deranjează dacă rămân? - Nu, poţi lucra dacă vrei.
- Ar trebui? - Poţi să o faci, dacă vrei.
- Vrei să plec? - Tu vrei să pleci?
Vreau să stau aici cu tine.
Vreau să-mi petrec ziua cu tine, dacă e posibil aş vrea să-mi petrec
cu tine cât mai mult timp posibil. Asta dacă nu insist prea mult
şi te sperii şi dacă e aşa voi pleca imediat.
E jenant dacă spun că seara trecută a fost extraordinară?
- E jenant doar dacă eu nu sunt de acord. - Deci?
Nu e jenant.
Ce?
Poftim.
Deschide sertarul de la biroul tatălui meu.
Ce e înăuntru?
Acum?
- Bună dimineaţa. - Te rog, nu striga, te rog.
- Te simţi bine? - Nu.
- Fizician. - Ce s-a întâmplat?
Mersi mult că m-ai lăsat singură cu el.
- Formaţia aceea... - Da.
- Au fost groaznici. - Au fost ok.
- S-au distrat, cred. - Atâta vreme cât toată lumea s-a distrat.
- Ţi-a venit foarte bine rochia. - O ador.
- Serios? - Da, e minunată.
- Am fost surprinsă că ai purtat-o. - Îmi place mult, Claire, mersi.
Cu plăcere. Eşti în dispoziţie bună.
- Ar trebui să nu fiu? - Glumeşti? Nu, sunt încântată.
Aşteaptă puţin, Cathie, voi pleca curând...
Da, ştiu, ai spus.
- Tot aş mai vrea să vii la New York. - Da, în ianuarie.
Aş vrea să te muţi la New York.
- Să mă mut? - Ai putea sta cu mine şi Mitch la început,
iar apoi să ai casa ta.
Am fost deja să văd nişte apartamente pentru tine, foarte drăguţe.
- Ce aş face în New York? - Poţi face ce vrei.
Poţi să lucrezi, poţi să te întorci la şcoală...
Nu, Claire, e o schibare majoră.
Îmi dau seama.
Ştiu că ai intenţie bună.
Sincer, aveai dreptate, au fost nişte ani grei,
aş vrea o perioadă în care să-mi clarific gândurile.
Ar fi mult mai simplu pentru mine să te aranjez într-un apartament în New York.
Nu-mi trebuie un apartament, voi sta în casă.
Vindem casa.
- Ce? - Sper să închei actele săptămâna asta.
- Ştiu că pare brusc. - Nu a venit nimeni să vadă casa,
cui o vinzi? - Universităţii, au vrut-o înapoi de mult.
- Eu locuiesc aici! - Vino la New York.
- Ne vom distra de minune. - Nu pot să cred.
Va fi bine, meriţi o schimbare, va fi o nouă aventură pentru tine.
- De ce faci asta? - Vreau să te ajut.
- Dându-mă afară din casă? - E şi casa mea.
- Nu mai stai aici de ani de zile. - Ştiu, ai fost singură.
Regret asta, Cathie, acum vreau să te ajut.
- Vrei să mă ajuţi acum? - Da.
- Tata e mort. - Ştiu.
Acum că e mort,
vii aici un weekend şi decizi că vrei să ajuţi?
Ai întârziat. Unde ai fost? Unde ai fost cu cinci ani în urmă?
Eu am fost aici. Eu am locuit cu el singură.
Am lucrat 14 ore pe zi, am plătit ipoteca acestei case
iar eu locuiam într-un studio în Brooklyn.
Aveai viaţa ta. Trebuia să-ţi termini şcoala.
- Şi tu puteai să-ţi termini şcoala. - Cum?
Ţi-am spus de un milion de ori să faci tot ce-ţi doreşti.
Şi tata?
Era bolnav. Trebuia să fi fost tot timpul
sub îngrijire medicală profesională. - Nu era locul lui la o casă de nebuni.
- Poate i-ar fi fost mai bine. - Trebuia să fie aici,
în propria sa casă, aproape de tot ceea ce l-a făcut fericit.
Poate, sau poate îngrijirea medicală profesională
i-ar fi făcut mai bine
Cum rămâne cu ameliorarea lui? Acum trei ani a fost
sănătos aproape un an de zile. - Şi apoi s-a îmbolnăvit din nou.
- Poate i-ar fi fost mai rău în spital. - Poate i-ar fi fost mai bine.
- A mai lucrat ceva? - Nu.
Şi ţie ţi-ar fi putut fi mai bine.
Mai bine decât... ce?
Ai atâta talent.
Crezi că sunt ca tata.
Cred că ai moştenit o parte din talentul lui şi o parte
a tendinţei sale spre instabilitate. - Claire...
Pe lângă frumosul apartament pe care mi l-ai căutat în New York,
ţi-ai folosit considerabila energie, ca din întâmplare,
pentru a căuta altfel de locuri pentru nebuna ta soră?
Nu, sigur că nu.
Nu mă minţi, Claire.
- Ceea ce am căutat... - Oh, Dumnezeule!
Doctorii din New York sunt cei mai buni
- Nu ar mai trebui să trăieşti... - Te urăsc! Te urăsc!
Ce faci aici?
- De cât timp ştii despre asta? - De o vreme.
De ce nu mi-ai spus?
Nu eram sigură că vreau.
- Mulţumesc. - Cu plăcere.
- Ce se petrece? - Catherine, mulţumesc.
M-am gândit că ai vrea să o vezi.
- Ce este? - E incredibil.
Ce este?
E un rezultat, o demonstraţie, adică arată ca o demonstraţie, adică e o demonstraţie.
Nu am citit-o pe toată, nici nu am verificat-o,
nici nu ştiu dacă o pot verifica
dacă e o demonstraţie a ceea ce cred eu, e foarte importantă.
- Ce demonstrează? - Se pare că o teoremă matematică.
Despre numerele prime. Ceva ce matematicienii încearcă să demonstreze
de când sunt matematicieni.
Ştii despre asta?
- E ceva bun? - E istoric.
Ce înseamnă?
Înseamnă că în perioada în care toată lumea credea că tatăl tău e nebun
el realiza cea mai importantă lucrare matematică din lume.
Dacă se adevereşte, va însemna conferinţe de presă, toată lumea va dori să vorbească
cu persoana care a găsit asta. Catherine? Catherine?
- Nu eu am găsit-o. - Ba da.
Nu.
Ai găsit-o tu sau Herold?
- N-am găsit-o eu. - Nici eu.
Eu am scris-o.
Băieţi...
Ne vedem mai târziu.
O, Catherine...
Îmi cer scuze că am întârziat.
- Lucrarea asta a ta... - Ştiu, scuze.
- E interesantă. - Credeţi?
Deşi nu are nici o legătură cu problema pe careţi-am dat-o să o rezolvi.
- Nu se va mai repeta. - Ce s-a întâmplat? Nu te-ai putut controla?
Toate ideile acelea erau în mintea mea şi am considerat că trebuie să le scriu
şi era dimineaţă... şi nu am mai putut face nimic.
Dar e a treia oară când inspiraţia te ia prin surprindere
exact în momentul în care trebuie să te supui ideilor mele
în ceea ce ar trebui să studiezi.
- A treia? Serios? - Ecuaţiile diferenţiale nu te interesează?
- Ba da, sigur că mă interesează. - Dar nu şi aseară.
Nu ca de obicei.
Sunt îngrijorat că munca ta se deteriorează.
Sunt idei bune aici dar, nu sunt argumente matematice coerente.
- Nu am avut timp să termin. - Dar matematica nu e jazz.
Până şi cei mai nebuni matematicieni lucreată cu demonstraţii.
Nu toţi matematicienii din familia mea sunt nebuni.
Nu am spus asta...
Ştiu, doar ca să ştiţi.
Cum e tatăl tău?
Nu ştiu, nu am putut da de el de o săptămână.
E bine, ultima oară când am vorbit cu el era bine.
Se simte bine de câteva luni, nouă...
- A fost un mare matematician. - Încă este.
Mă veţi pica, nu-i aşa?
Îţi mai dau o şansă pentru aţi reface lucrarea.
Îţi trebuie un A, eşti capabilă.
Mulţumesc.
Profesore, nu vă faceţi griji pentru mine. Vă voi scrie o lucrare bună... vă va plăcea.
Bună, nu sunt aici, vă rog să lăsaţi un mesaj.
Claire, ascultă, când ai vorbit ultima oară cu tata?
De obicei vorbesc cu el în fiecare zi, dar nu am reuşit
să mai dau de el... Mă bucur că tu eşti sigură că totul e bine.
Mă simt mult mai bine, mulţumesc.
Cum adică 'Ce s-ar fi putut întâmpla?'
Ar fi putut avea un accident, ar fi putut cădea pe scări şi să-şi rupă gâtul.
Ar putea umbla gol pe stradă, din câte ştiu.
Da, Claire, ştiu că ţii la tata la fel de mult ca şi mine.
Acum pot să închid telefonul, te rog?
Tată?
Tată?!
Tată?
- Catherine, ce surpriză. - Ce faci aici afară?
Mă gândesc... scriu...
- E minus afară, miezul nopţii. - Ştiu.
- Nu ţi-e frig? - Sigur că mi-e frig. Sunt îngheţat.
Atunci ce faci aici?
E prea cald în casă, nu mă pot concentra.
Am sunat încontinuu. Nu ai primit mesajele mele?
Îmi distrag atenţia.
Nu am ştiut ce se întâmplă. Am venit atâta drum până aici.
Văd.
De ce nu răspunzi la telefon?
Îmi pare rău, e o chestiune de prioritate, munca are prioritate.
Lucrezi?
La dracu'! Lucrez!
Spun că eu...
Maşina, maşina lucrează, Catherine.
E un moment important Toţi cilindrii sunt buni.
Am luat foc!
De aceea am venit aici, să mă răcoresc. Nu m-am mai simţit aşa de ani de zile.
- Glumeşti? - Nu.
- Nu cred. - Nici eu nu cred, dar e adevărat.
A început acum o săptămână, m-am trezit, am coborât,
să caut nişte cafea şi înainte de a pune laptele în ea, a fost ca şi cum
s-ar fi aprins o luminiţă în capul meu. - Serios?
A fost ca şi cum timpul ar fi stat pe loc de când aveam 21 de ani.
Glumeşti?
M-am întors!
Oricare ar fi fost sursa creativităţii mele, toţi aceşti ani nu am avut contact cu ea.
Şi nu vorbesc despre inspiraţie divină, nu ţâşneşte direct din capul meu pe hârtie.
E material neprelucrat aici.
Văd noi tehnici, o revoluţie a imposibilului.
Scuză-mă, sunt nepoliticos.
- Cum merge şcoala? - Bine.
- Lucrezi mult? - Sigur.
- Eşti tratată cum trebuie? - Da. Tată...
- Ţi-ai făcut prieteni? - Da.
- Ai întâlniri? - Tată...
- Doar întreb, dacă nu vrei să-mi spui... - Şcoala merge bine.
Vreau să vorbim despre ce faci tu.
Bine, hai să vorbim.
- Lucrul tău... - Da?
- E aici? - O parte din ea, da.
- Pot să o văd? - E în etapa iniţială.
Nu contează.
Nu e completă, ca să fiu sincer e în progres.
Tată, e ok, lasă-mă să văd orice.
- Chiar vrei? - Da.
- Eşti cu adevărat interesată? - Sigur.
Ştii cât de fericit mă face asta?
Da.
Cred că nu mi-e teamă, voi continua să lucrez toată viaţa şi nu doar eu.
Începusem să-mi imaginez că sunt terminat, cu devărat terminat.
Eram îngrozit că nu voi mai lucra niciodată, ştiai asta?
Am fost foarte îngrozit.
Apoi mi-am amintit ceva.
Mi-am amintit de tine. Anii tăi de creaţie tocmai au început.
Îţi vei lua diploma, vei avea propria ta muncă.
Sunt mândru de tine.
Ştiu că ai propria ta muncă şi nu vreau să o neglijezi,
nu trebuie să o neglijezi, dar mi-ar prinde bine puţin ajutor.
Sincer, aş vrea să mă ajuţi,
să lucrezi cu mine... dacă vrei.
Îmi pare rău, cred că am depăşit limita.
Gata cu prostiile, ai vrut să vezi ceva.
Am scris ceva, e planul general pentru demonstraţie,
e un rezultat mare, important.
Nu e gata, dar...
poţi să vezi unde duce.
Poftim.
E foarte grea.
- A mai fost ceva aici? - Nu, acela era singurul.
Pot să văd?
Scuze, deci tu ai scris lucrurile astea incredibile şi nu ai spus nimănui?
Vă spun amândurora acum.
- Îmi pare rău, dar mi-e greu să cred. - Claire...
- E scrisul lui tata. - Nu, nu e.
- Arată la fel. - E scrisul meu.
Îmi pare rău.
Întreabă-l pe Hal, toată săptămâna s-a uitat la scrisul lui tata.
Nu ştiu.
Haide, Hal.
- Nu sunt expert. - Cu al cui scris seamănă?
Pare... nu ştiu cum arată scrisul lui Catherine.
Arată ca acela.
Ştiţi ce, cred că e devreme, suntem obosiţi cu toţii şi nu suntem în stare
să luăm decizii emoţionale, deci haideţi să ne tragem sufletul...
Nu mă crezi.
Nu ştiu, sincer; nu ştiu nimic despre asta.
Nu ştiu de ce m-am aşteptat ca tu să mă crezi în vreo privinţă.
Ne poţi spune demonstraţie? Ar arăta că îţi aparţine.
- Nu ai înţelege. - Spune-i lui Herold.
Aş putea. Putem sta să discutăm.
- Ar dura puţin. - Nu poţi folosi cartea.
Sunt 40 de pagini, nu le-am memorat. Nu e o reţetă de gogoaşe.
- Isuse, e o prostie. - Hale, spune-i.
Ce să-i spun?
- A cui e cartea. - Nu ştiu.
Care-i problema voastră?
Ai tot umblat printre lucrurile tatei,
ştii că nu e nimic asemănător aici.
Bine, vom sta şi eu vă voi spune despre demonstraţie. Bine?
Claire, te rog să-mi dai cartea înapoi.
Spune-ne.
Ar dura zile şi tot nu ar dovedi că ea a scris-o.
De ce?
Pentru că ar fi putut fi scrisă de tatăl tău şi să-ţi fi explicat apoi.
Nu spun că a fost aşa, ci doar că nu e o dovadă că ai scris tu asta.
Sigur că este. Haide. Nu a scris el. Nu ar fi putut.
Nici în perioadele bune, nu putea lucra. Ştii asta, ar trebui să fi om de ştiinţă.
Bine, iată sugestia mea. Ştiu vreo trei, patru tipi în departament
sunt brilianţi, dezinteresaţi, care l-au cunoscut pe tatăl tău, munca lui;
le voi spune că am găsit ceva, posibil foarte important,
voi sta cu ei, vom discuta cu atenţie
şi vom ajunge la o concluzie.
Ar putea dura zile, dar am avea mai multe informaţii.
Cred că este o sugestie excelentă.
Nu poţi.
- Catherine! - Nu poţi lua asta.
- Nu o iau. - E exact ceea ce ai vrut.
Nu pierzi deloc vremea, nu? Abia aştepşi să le arăţi
descoperirea ta extraordinară. - Încerc să afle ce este asta.
Îţi spun eu ce este.
- Tu nu ştii. - Eu am scris-o.
E scrisul tatălui tău!
Cel puşin seamănă foarte mult cu scrisul din celelalte.
Poate scrisul tău arată exact ca şi al lui, nu ştiu.
Arată ca al lui.
E unul din caietele lui. E exact la fel cu ale lui.
Ţi-a spus, el mi l-a dat.
Nu l-am arătat nimănui.
Am vrut să fii primul care să-l vezi.
Nu am ştiut că vreau asta până aseară.
- Am avut încredere în tine. - Ştiu.
- Am greşit? - Nu.
Ar fi trebuit să ştiu că ea nu m-ar crede, dar tu?
Ştiu cât de dificil ar fi să fi scris tu asta. Ar trebui să fii
tatăl tău.
Doar pentru că tu şi restul tocilarilor l-aţi venerat, nu înseamnă
că el a scris demonstraţia, Hal. - A fost cel mai bun.
Generaţia mea nu a produs pe unul ca şi el.
A revoluţionat acest domeniu de două ori înainte de a împlini 22 de ani.
Îmi pare rău, Catherine, ai urmat nişte cursuri la North Western câteva luni...
- Educaţia mea nu o am de la North Western. - Nu contează.
E prea avansată. Nici nu înţeleg mare parte din ea.
- E prea avansată pentru tine? - Tu nu ai fi putut să o scrii.
Şi dacă am scris-o?
Ar fi un adevărat dezastru pentru tine, nu-i aşa?
Tu şi ceilalţi tocilari care abia v-aţi terminat doctoratele,
făcând investigaţii idioate, lăudându-se cu conferinţe la care vor lua parte...
Cântând într-o formaţie groaznică şi temându-se că i se sfârşeşte
inteligenţa la 26 de ani, pentru că au 26.
Catherine?!
De ce nu faci nişte matematică cu mine?
Nu mă pot gândi la nimic mai rău.
Vrei parmezan?
Sunt singur aici, am lucruri importante de spus şi nu mă ajuţi. Îţi plăcea.
Nu-mi mai place.
Ştiai despre numerele prime înainte să citeşti.
- Acum am uitat. - Nu fii leneşă, Catherine.
Nu am fost leneşă, la dracu'. Am avut grijă de tine.
Ai renunţat la şcoală. Dormi până la prânz.
Mănânci porcării, nu lucrezi, vasele stau în chiuvetă,
în unele zile nici nu te ridici din pat. - Acelea sunt zilele bune.
Erau zile importante şi tu le-ai risipit. Nu vei ştii niciodată ce ai pierdut
pentru că ai lâncezit. Eu niciodată nu am lâncezit,
Uneori lucram până la patru dimineaţa. Ştii orarul meu, ştii că am dreptate.
- Am pierdut câteva zile. - Câte?
- Nu ştiu. - Sigur ştii. Pariez că le numeri.
- Termină. - Câte zile ai pierdut?
- O lună. - Exact.
Tată, mănâncă-ţi cina.
- Câte? - 33 de zile.
Fii exactă, pentru D-zeu.
Am dormit până la prânz azi.
Să spunem 33 de zile şi un sfert.
Bine.
- Glumeşti? - Nu.
- Un număr uimitor. - E al dracului de deprimant.
Dacă fiecare zi pe care ai pierdut-o, ar fi un an
ar fi un număr al dracului de interesant.
33 de ani şi un sfert nu e interesant.
Ştii exact ce vreau să spun.
-1729 săptămâni. -1729, un număr extraordinar, cel mai mic număr exprimabil
prin suma a două cuburi în maniere distincte.
12 la cub plus 1 la cub e egal cu 1729.
Şi 10 la cub cu nouă la cub, da, mulţumesc.
Vezi?
Chiar şi depresia e matematică.
Catherine?
Cathie, dragă?
Catherine?
Am obţinut un minim al funcţiei...
O modificare la Landau-Siegel...
Şi dacă Siegel ar fi zero?
Ai avea nevoie de o inversie efectivă.
La dracu'.
Catherine?
Dar * e adevărat.
Catherine?!
- Ce? - Isuse!
M-ai speriat. Ce faci acolo?
- Scuză-mă, eu doar... vroiam să... - Veşti minunate.
Cred că am reuşit.
Catherine?!
Nu e a mea, nu-i a mea!
Ce s-a întâmplat?
Am furat-o de la el. Am furat-o. Nu e a mea.
Nu e a mea. Eu l-am omorât.
- Nu, draga mea. - Nu ar fi trebuit să o scriu niciodată.
E în regulă, eşti bine.
E posibil, draga mea,
e posibil să ţi-o fi dorit atât de mult,
tu meriţi să faci ceva special.
E posibil să-ţi fi imaginat că ai scris-o?
Să fie lucrarea lui tata? E posibil?
Nu l-ai omorât tu, scumpo. A murit, pur şi simplu.
A murit.
Bună, nu sunt aici, vă rog să lăsaţi un mesaj.
Catherine, sunt eu, Hel, trebuie să vorbesc cu tine neapărat. Te rog, sună-mă.
Claire!
- Credeam că ai plecat. - A trebuit să-mi amân zborul.
Unde e Catherine? Trebuie să vorbesc cu ea.
E înăuntru.
Chestia asta... se adevereşte.
Am revizuit-o pe toată, cu tineri şi cu bătrâni.
E ciudat, nu ştiu de unde vine tehnica, unii paşi sunt greu de urmărit.
Nu am găsit nimic greşit în ea. Poate e ceva, dar
noi nu găsim. Nu am dormit de... E reală.
Mulţumesc.
A trebuit să-i pun să-mi jure discreţie. Erau aşa emoţionaţi...
Un e-mail şi e peste tot.
I-am ameninţat, cred că suntem în siguranţă sunt laşi din punct de vedere psihic.
- Unde e Catherine? - Nu e un moment bun.
Plecaţi?
Zborul e la prânz.
- O iei şi pe ea? - Da.
- La New York? - Da.
- O târăşti după tine la New York? - E bucuroasă că vine.
- Vreau să vorbesc cu Catherine. - Nu vrea să te vadă.
- Are şi ea un cuvânt de spus? - A fost complet dezorientată, Hal.
Nu a vorbit timp de cinci zile.
Ia-ţi haina, scumpo, e frig.
Îţi iau eu lucrurile. Cei de la livrări vor lua restul. Eşti bine?
Funcţionează. M-am gândit că ai vrea să ştii.
- Trebuia să te văd. - Plec.
- Aşteaptă puţin. - Ce vrei?
Ai cartea. Mi-a spus că ţi-a dat-o, deci?
Fă ce vrei cu ea.
Public-o, fă o conferinţă de presă, spune lumii
ce a descoperit tatăl meu.
Nu cred că tatăl tău a scris-o.
Ai crezut asta săptămâna trecută.
Asta a fost săptămâna trecută.
Am petrecut săptămâna asta citind demonstraţia.
Cred că o înţeleg, mai mult sau mai puţin.
Foloseşte multe tehnici moderne, care au fost dezvoltate
în anii '80-'90. Geometrie non-comunicativă, matrice aleatorii. Am învăţat mai mult
în această săptămână decât am învăţat în trei ani de facultate.
Şi?
Demonstraţia e foarte... nouă.
Dormi puţin, Hal.
Ce a făcut tatăl tău în ultimii 20 de ani,
nu a fost bine, nu-i aşa? - Ai terminat?
Nu cred că ar fi fost în stare să aplice aceste noi tehnici.
A fost un geniu.
Dar era nebun.
- Poate le-a citit mai târziu. - Poate, dar cărţile necesare erau
sus, în camera ta, unele. El data totul, chiar şi cele mai incoerente lucrări.
- Nu sunt date aici. - Şi scrisul?
Părinţii şi copiii au de multe ori acelaşi scris, mai ales
dacă petrec mult timp împreună.
Interesantă teorie.
- Mie îmi place. - Şi mie.
- Asta ţi-am spus săptămâna trecută. - Ştiu.
- Ai dat-o în bară. - E a ta, Catherine.
Păcat, pentru că restul a fost foarte bun. 'L-am iubit pe tatăl tău,
întotdeauna te-am plăcut, vreau să-mi petrec fiecare clipă cu tine'
- E o chestie tare. - Am vorbit serios.
Ai făcut sex şi ai obţinut şi caietul.
- Eşti un geniu. - Vorbeşte cu mine, Catherine.
- Demonstraţia asta e a ta. - Las-o baltă.
Va trebui să te ocupi de ea, până la urmă, nu poţi să o ignori pur şi simplu.
- Trebuie să o publici. - Lasă-mă în pace.
- Cel puţin, ia-o. - Nu o vreau.
Hai, Catherine, încerc să repar lucrurile. - Nu poţi! Mă auzi?
Crezi că ţi-ai dat seama de ceva? Ai alergat până aici simţindu-te bine cu tine
pentru că ţi-ai schimbat părerea? Acum eşti sigur...
Nu ştii nimic. Cartea, matematica, datele,
scrisul, tot ceea ce ai decis cu prietenii tăi sunt doar probe.
Nu dovedesc nimic.
- Şi ce ar face-o? - Nimic.
- Trebuia să ai încredere în mine. - Ştiu.
Claire a vândut casa?
Vrea să merg la New York, vrea să aibă grijă de mine.
Nu trebuie să aibă grijă de tine, tu l-ai îngrijit pe tatăl tău cinci ani.
- Acum, poate, e rândul meu. - Nu e nimic rău cu tine.
Trebuie să plecăm, draga mea.
Nu poţi fugi de asta, Catherine, să te prefaci
că nu s-a întâmplat, să-ţi iei o slujbă oarecare. Ia-o.
Cathie, să mergem.
- Rămâi la Chicago, eşti adultă. - Trebuie să plec.
- Te rog. - Nu.
- Catherine, asta nu are legătură cu mine. Nu-ţi datorezi asta ţie?
La revedere, Hal.
Catherine?!
- Bună ziua. Unde mergeţi? - La New York.
Ai avut multe de scris, cu siguranţă.
Am avut cinci zile în plus.
Mai vreau nişte cafea. Vrei?
- Eu sunt pe lista aceea? - Poftim?
Nebuna soră...
Nu e drept, Cathie, eu vreau doar să am grijă de tine.
- Ce? - Isuse!
M-ai speriat. Ce faci acolo?
Scuze, eu doar..., vroiam să...
Veşti minunate. Cred că am reuşit.
Ce părere ai?
- Tată! - Poţi să crezi?
Ştiam că e înăuntrul tău.
Acesta e un răspuns cam apatic.
- Ce părere ai? - Nu în seara asta, sunt obosită.
Haide, acesta e începutul muncii noastre împreună, sau crezi că ţi-am furat gloria
pentru că am rezolvat-o primul?
E doar începutul.
Cred c-ar trebui să mergem să dormim.
Să citim primele rânduri, mergem rând cu rând.
Cu voce tare, pe argumente, să vedem dacă e o manieră mai bună, mai scurtă.
- Haide, mâine. - Am aşteptat ani de zile asta, la dracu'.
- Tată, cred că ar trebui să dormim puţin. - Nu până vorbim despre demonstraţie.
- Nu vreau să vorbim despre asta. - Ia dracului caietul şi citeşte!
Fie X egal cu cantitatea
tuturor cantităţilor lui X. Fie X egal cu frigul.
E frig în decembrie. Luna frigului egalează perioada din noiembrie
până în februarie. Sunt patru luni de frig
şi patru luni de căldură, lăsând loc de patru luni
cu temperatură nedeterminată. În februarie ninge,
în martie, lacul se dezgheaţă.
În septembrie, studenţii se întorc, iar librăriile sunt pline.
Fie X egal cu luna librăriilor pline.
Numărul cărţilor se aproprie de infinit, asemenea
lunilor de frig care se aproprie de patru.
Nu-mi va fi atât de frig acum, aşa cum îmi va fi în viitor.
Viitorul frigului e infinit.
Viitorul căldurii este viitorul frigului.
Librăriile sunt infinite, deci nu sunt niciodată pline în septembrie.
Sunt extenuat.
Abia aştept să mă întorc la cafeaua de acasă.
Avem un loc de unde cumpărăm cafeaua. O prăjesc chiar ei.
Au un vechi prăjitor. Poţi simţi aroma din stradă.
Câteodată o poţi simţi de la noi, la patru magazine depărtare, e minunat.
Manhattan e cea mai bună, o revistă a scris asta.
Cine ştie, dar e foarte bună.
De fapt, renunţ la cafea,
nu e bună pentru nervii mei.
Catherine? Catherine?!
Câte zile am pierdut?
Cum mă pot întoarce în locul în care am început?
Acum sunt în afara casei, încercând
să găsesc drumul înăuntru, dar e încuiat
iar jaluzelele sunt trase şi am pierdut cheile
şi nu-mi pot aminti cum arată camerele sau unde am pus totul.
Şi dacă îndrăznesc să intru, mă întreb...
Voi putea vreodată să găsesc drumul spre ieşire?
Câteodată, în mintea mea, cred că funcţionează...
Altădată cred că e o nebunie...
Nu e nimic rău cu tine.
Cred că sunt ca şi tatăl meu.
Şi eu cred asta.
- Mi-e teamă că voi sfârşi ca şi tatăl meu. - Tu nu eşti el.
- Poate voi fi. - Poate, sau poate vei fi mai bine.
A fost ca... puncte conectate.
În unele nopţi puteam conecta 3 sau 4
iar în alte nopţi erau departe, nu aveam idee
cum să ajung la următorul, dacă mai era... următorul.
Par foarte strânse; nu ar fi făcut aşa tatăl meu, ci mai elegant.
Spune-mi, spune-mi ce te supără.
Ştii asta?
Nu se poate dovedi că eu am scris-o.
Nu, dar putem sta să vorbim despre asta şi să determinăm dacă nu ai fi putut.
Dacă ar fi să mă întorc la început,
aş putea să o iau de la capăt.
Rând cu rând, aş încerca să găsesc o scurtătură.
Aş putea încerca să o fac...
... mai bine.