Suntem aici deja de mult timp,
Ascultăm de luni de zile diferite persoane.
Concluzii medicale complicate.
E multă emoţie în acest caz.
Nu există nici o persoană aici
căreia să nu-i pară rău de domnul Matthews.
E o adevărată tragedie.
Când se întâmplă aşa ceva, încercăm să dăm vina pe cineva.
Pe altcineva. Înţelegem acest lucru, e natural.
Ce anume avem aici? Unde e concluzia?
E cuvântul domnului Matthews împotriva spitalului East Shore, nu-i aşa?
Exact asta este.
E evident că orice om cumsecade ar tinde să-l creadă pe domnul Matthews,
crezând că i-a spus infirmierei Valdez că este diabetic.
Ar părea poetic să credem că altcineva ar putea fi de vină.
Ne-ar consola, dar n-ar fi corect.
Să ne gândim o clipă. Cine e de acuzat aici?
Nu e vorba de vreo corporaţie de spitale, mare şi rea.
E vorba de fiinţe umane.
4 doctori, 5 infirmiere, şeful conducerii spitalului de la acea dată,
cu toţii nu au dorit altceva decât să-i salveze viaţa lui Jonathan Matthews.
E dureros, dar ca să-mi fac treaba până la capăt, trebuie să revenim.
Domnul Matthews e un alcoolic.
În iulie, 1979, a încercat să se sinucidă.
Chiar şi eu am fost surprins să aflu de la doctorii acuzaţi
că această tragedie ar fi putut fi cauzată de abuzul de alcool.
Acesta e punctul meu de vedere:
Cu toţii înţelegem de ce domnul Matthews acuză spitalul.
Dar nimeni nu l-ar fi putut împiedica să sufere pe Matthews
cu excepţia domnului Matthews.
Ascultaţi-mă, ascultaţi-mă!
Masa pe care aţi livrat-o nu e cea comandată de mine.
Dau o petrecere vineri, şi masa pe care mi-aţi adus-o...
...arată ca o blestemată de ţestoasă!
La toate acuzaţiile, inculpatul a fost găsit...
Henry, a fost grozav. Grozav!
Bruce...
Ne vedem la birou.
Domnule Matthews, toată lumea...
Până la fund!
- Domnule Cameron. - Mulţumesc.
- Aşchia nu sare departe de trunchi! - Ticălosului i-ar fi plăcut asta.
Dacă ar fi reuşit s-o scoată la capăt.
Domnule Turner.
Dacă sună Maxwell, spune-i că am câştigat cazul, şi-mi datorează 50$.
Nu-mi da asta acum. Anulează-mi prânzul de mâine.
Reprogramează cina săptămâna viitoare. Ia dosarul Briggs versus Gordon.
- Şi Rosenberg...? - Mă laşi să termin?
Am nevoie ca declaraţia lui Martinson să fie pe biroul meu la ora 9.00.
Şi sun-o pe soţia mea şi spune-i că nu pot ajunge diseară la 7.30.
- Sune-i să fie gata la 8.30. - Da, domnule.
Pentru că tu eşti cel responsabil.
Dacă nu vei învăţa ce e respectul, avem o mare problemă.
N-ai voie să ieşi din cameră. Ai înţeles?
Cu cât ajungem mai repede, cu atât vom pleca mai devreme. Eşti gata?
- Rosella, am plecat. - Noapte bună, doamnă.
- Cheile? - Le-am luat.
Nu pot! Ne vin toate rudele săptămâna cealaltă.
- George, ia-ţi un vas. - Şi să-i trimitem la plimbare?
Când îi vin rudele lui Sarah, închiriem vasul ăsta.
- Vasul! Vasul! - Îi scoţi la plimbare şi le dai să mănânce.
Le arăţi Statuia Libertăţii, şi toţi sunt fericiţi, nimeni nu vorbeşte!
- Am venit pentru că am spus două. - Două şeminee?
E greşit! M-am dus şi le-am spus că am două ieşiri de incendiu.
Juliette?
- Julia. - Julia!
George, tu şi Julia trebuie să veniţi la noi de Crăciun.
Sarah face nişte prăjituri mortale! Trebuie să veniţi!
Am închiriat un vas!
Bună seara, domnule Turner. Doamnă Turner...
La naiba.
Ar trebui să te scuzi faţă de Rachel.
Nu vreau să mai ai de-a face cu Tracy. Dacă nu ne înlocuieşte masa, gata!
Henry, spune-i lui Rachel că-ţi pare rău. Nu-ţi ceri niciodată scuze.
O să anunţi pe cei cu mâncarea că acum vom fi 60 de persoane?
Bine.
Bună.
Eram supărat.
Recunosc, am fost supărat.
Dar am avut motiv.
Pianul e foarte important pentru mine.
E ca şi păpuşa ta. Frank e bebeluşul tău.
Cu ai reacţiona dacă eu aş vărsa suc pe bebeluşul tău?
Nu îl cheamă Frank.
Rachel, problema e că dacă nu poţi fi responsabilă,
nu mai poţi pleca cu mâncarea din bucătărie.
Am terminat azi un caz foarte important, dragă.
Şi am câştigat.
Bine?
E mai bine acum?
Qui tacet, consentire videtur.
''Cel care tace, consimte că e de acord.''
I-am spus lui Rosella să-mi ia ţigări, la naiba!
Frances a spus că fata lui Carol n-a fost acceptată la Huntington.
Toţi mor de ciudă că Rachel a intrat.
Fata lui Carol e o proastă.
- Mă duc să-mi cumpăr, vin imediat. - Să nu-ţi uiţi cheile!
Un pachet de Merits.
Ţigări.
Dacă se poate, în seara asta.
Ce zi de rahat!
- Dă-mi portofelul! - Vreau doar nişte ţigări...
Bine, aşteaptă puţin.
Bine, o clipă.
Vrei să aştepţi o clipă?
Ştiu. Trebuie sa închid.
Bine.
Noapte bună.
Ar trebui să-ţi lipeşti cheile de mână, Henry.
Ce este?
Scuzaţi-ne!
Ea este doamna Turner. Henry Turner.
Doamna Turner?
- Soră! - Sunt aici.
...conducea, şi a ieşit de pe drum.. Doctorii nu mai aveau ce face..
După trei luni mă bătea la tenis. Jur pe Dumnezeu.
Sarah, dragă...
- Nu-i nimic. - Suntem aici.
Ce-a spus neurologul că se va întâmpla cu tata?
A spus că nu ştie.
Rachel te salută. Şi ceilalţi la fel.
Telefonul a sunat toată săptămâna.
Rosella îţi tot spală cămăşile ca să aibă ce face.
S-a comportat grozav, e minunată.
Mama ţi-a transmis salutări.
Vroia sa vină încoace, ştii că îi place să fie de folos.
A întrebat cum poate să ne ajute.
I-am spus să nu vină.
Rachel şi-a cumpărat uniforma de şcoală. E adorabilă.
S-a îmbrăcat cu ea şi a spus, ''Mamă, nu mă simt mai deşteaptă.''
Henry?
Ştiu că mă auzi.
Bine, poţi deschide un cadou. Ne vom ocupa de restul mâine dimineaţă.
Da, am să-i spun. Culcă-te acum. Vin şi eu acasă.
Bine, te iubesc.
Noapte bună, scumpa mea.
Plec acasă acum.
Noapte bună, scumpul meu.
Ne vedem mâine.
- Noapte bună, Claudia. - Noapte bună, Sarah.
Crăciun fericit!
Dumnezeule! Uite cine s-a trezit!
Bună, scumpule! Stai să-l chem pe doctorul tău!
Bună!
Bună.
Bună, dragul meu!
Bună, dragule.
Doamnă Turner, soţul dumitale e foarte norocos.
Rana provocată de glonte la cap a produs pagube minime.
Vedeţi, a izbit lobul frontal drept.
Aceea e singura parte a creierului care are sisteme redundante.
Dacă vrei să iei un glonte în cap, aşa trebuie să-l primeşti.
Dar nu pot să vă mint. Aş fi vrut să am numai veşti bune.
Celălalt glonte a lovit artera subclaviculară.
A produs hemoragie internă şi stop cardiac.
Soţul dumitale a avut anoxie. Adică lipsa oxigenării creierului.
Şi anoxia a produs nişte pagube.
Ceea ce vreau să spun...
...e că va avea o reabilitare lungă şi grea.
Cât de lungă?
Vom afla mai multe peste trei luni. Creierul e ceva tare misterios.
Deşi soţul dumitale pare să se refacă,
nu se poate spune exact cât timp va dura.
Într-un anume fel, o cam ia de la zero.
Doamnă Turner, Henry nu poate vorbi.
Nu se poate mişca. Abilităţile sale locomotorii sunt limitate.
Memoria i-ar putea fi grav afectată.
Cu siguranţă că, într-o zi, totul ar putea reveni la normal,
dar nimeni nu poate garanta asta.
E posibil să nu-şi mai poată recăpăta vorbirea sau coordonarea mişcărilor.
Niciodată.
Şi cum se mai simte tata?
Se descurcă grozav, draga mea.
Clinica de reabilitare va fi mult mai bună ca spitalul.
Vrea să fie mai bine înainte să-l poţi vedea.
Putem să ne luăm un căţeluş?
Poate că ne vom lua.
Charlie a sunat ieri.
A spus că e grozav aici. Toată lumea ştie de clinica asta.
Dar că abia aşteaptă să dea o petrecere de bun-venit.
Şi pentru a nu ştiu câta oară mi-a spus să fii îngrijorat,
ai tot timpul, dar fă-te bine cât mai repede.
E aşa frumos aici, nu-i aşa?
- Bună ziua, doamna Turner? - Da.
- Sunt doctorul Marx, seful clinicii. - Bună.
Bună, Henry. Cum stăm până acum?
Aici eu sunt şeful. Dacă aveţi vreo problemă, la mine veniţi.
- Ce fată frumoasă. - E Rachel.
- Câţi ani are? - Va împlini 12.
Ea e fetiţa ta, Henry?
E fiica ta?
Ţi-o aminteşti pe fiica ta?
O mai ştii pe soţia ta?
Henry.
Ştii cine e, Henry?
Ce părere ai?
Uită-te la tine!
Îţi pune ochii în evidenţă. Vino să te văd.
Vezi?
Secretul e să-i trimiţi biletul de mulţumire imediat,
înainte ca mătuşa Maggie să creadă că ai uitat-o, da?
Acum o să devenim săraci?
Poftim?
Jennifer Lerner mi-a spus că mama ei a zis că dacă tata e în spital
vom ajunge să stăm pe stradă în şase luni.
E adevărat?
Spune-i lui Jennifer că mama ei nu ştie despre ce vorbeşte.
Dacă are de spus ceva, mama ei să vorbească cu mine.
Cine dracu' se crede?
Îmi pare rău.
Nu-i nimic.
Poţi să alegi cercul?
Bravo, foarte bine.
Da, unul câte unul.
Acum, poţi găsi triunghiul?
Pe aproape! Îţi vând un pont. Nu e ăsta. E verde...
Triunghiul e verde.
Da, foarte bine!
Aşa, Henry, eşti pe drumul cel bun!
Intră.
- Bună ziua, domnule Turner. - Bună, Bradley.
- Ce mai faci? - Tocmai terminam.
- ce mai faci, Hank? - Henry face bine. Nu?
- ne vedem mai târziu. - Bine.
Dacă nu vrei să vorbeşti, nu-i nimic. Şi eu am fost cam ruşinos când eram mic.
Numele meu e Bradley.
Am să fiu fizio-terapeutul tău în seara asta. Profesorul tău particular de gimnastică!
Vezi scaunul cu rotile?
O să-ţi fie cel mai bun prieten pentru un timp.
Eşti gata?
Gata, şefule!
Domnu' Casella!
Arătaţi brici! Brici!
Bradley.
Acela era domnul Casella. E din Kentucky.
- Bună, Bradley. - Julie! Ce uniformă nouă ai!
Trebuie să pun neapărat mâna pe ea!
Să nu-ţi faci vreo idee greşită, n-o fac pentru că îmi place.
E ca să te readuc în joc. În curând o să joci baschet!
O să alergi 10 mile pe zi!
N-ai fost prea vorbăreţ în ultima vreme, nu?
Hank, e adevărat, sau e doar un zvon?
- Trebuie să fie adevărat. Ei, Gloria! - Bradley!
Ea e Gloria. Am pus deja mâna pe ea.
Vă las un pic singure ca să discutaţi.
Îmi place locul ăsta. E superb!
Mă bucur tare mult! N-am mai făcut asta de secole.
Eşti un geniu. Afacerile de imobiliare din New York au nevoie de tine.
Ţara asta are nevoie de tine!
Ştiu că ştiai asta, dar dacă aveţi nevoie de ceva...
- Nu, te rog! - Serios.
Mila mă sperie.
De fapt, toate astea m-au făcut să devin mai puternică.
Serios.
Şi Henry e mai bine pe zi ce trece.
Sarah, cu mine stai de vorbă!
Nu e în stare să meargă.
Nu poate vorbi.
Nu-şi aminteşte de noi.
Nimeni nu ştie ce-o să se întâmple.
- Am discutat cu contabilul săptămâna trecută. - Şi?
Nu e bine deloc.
Nu avem nimic pus deoparte.
Câteva fonduri.
Avem doar apartamentul, care nu mai valorează la fel ca acum 5 ani.
Fără venitul lui Henry...
Poate nu mâine, dar lucrurile trebuie să se schimbe.
Draga mea, pot să-ţi dau un sfat?
Nu mai spune nimănui ce mi-ai spus mie.
În locul tău, aş ieşi cu nişte prieteni
şi aş cheltui o grămadă de bani.
- Vreţi să o mai vedem o dată? - Nu, am s-o iau.
Înţelegi ce vreau să spun? Chiar aşa!
Haide, spune "minge".
Auzi cuvântul în cap, nu-i aşa?
Bine. Acum, încearcă să-l spui.
Haide.
O poţi face.
Minge.
Ştiu că e frustrant, dar o poţi face.
Hai.
- Bună, Bradley. - Mulţumesc, bună seara.
Aţi fost un public minunat. Care e treaba?
Lucram cu un tip tare tăcut.
- Nici un cuvinţel de la el, nu? - Făceam progrese.
Micul dejun!
- Mulţumesc. - Da.
- Poftim. - Mulţumesc.
Din moment ce tu taci, am ales eu meniul.
Când vei începe să vorbeşti, poţi să alegi tu.
Ouă Bradley. Eu le-am făcut.
Sper să-ţi placă.
Ce este? Nu-ţi plac ouăle mele?
Poftim? Te-am auzit, nu te mai preface....
Dacă nu vorbeşti, nu ştiu ce vei. Spune-mi!
Trebuie doar să comanzi. E ca la room service, omule!
Ia spune, vrei un cheeseburger?
Ai vrea caviar sau prostii dintr-astea, nu? Spune-mi mie!
Hai, spune, ''Caviar.''
Poftim?
Hai, omule, spune-o!
Ritz.
Ritz? Vrei nişte biscuiţi?
Poţi avea ce-ţi doreşti, şi tu vrei biscuiţi?
Daţi-i omului ăstuia nişte biscuiţi Ritz!
Ritz!
Ce fac cu el acolo la Lawrence e nemaipomenit.
Henry se descurcă minunat. Nu-ţi vine a crede!
- Ştiam eu că va bate recordul la recuperare. - Ai fi mândră de el.
- Se străduieşte tare mult. - Henry? Îmi imaginez!
- Mă uimeşte. - E norocos să te aibă lângă el.
- Susţin ideea. - Mulţumesc.
Nu mi-o lua în nume de rău, draga mea.
Vroiam să mă asigur că lucrurile sunt sub control,
că eşti bine.
La drept vorbind, e perfect.
Cred că totul va fi bine.
Poate va mai dura ceva până să revină la normal, dar o să se întâmple.
Vroiam să spun financiar.
Îmi pare rău că trebuie să achiţi tu nota, dar ai plăti-o oricum.
Trebuie să ajung la tribunal. Mi-a părut bine să te văd, Sarah.
Ştiu că e inutil să vorbesc,
dar tu şi Henry sunteţi ca şi familia mea.
Eşti bine?
Dacă ai nevoie de ajutor, aş putea să...
Stăm foarte bine.
N-avem probleme.
- Eşti amabil că te-ai oferit. - Ştiam că mă pot baza pe Henry.
În regulă, bărbate! Ştii ce e ăsta?
- I se spune cadru de mers. - Cadru.
Dar e o prostie, de fapt tu eşti cel care merge.
Să vedem acum dacă poţi sta în picioare. Te forţez un pic.
Bine.
Stai drept. Acum, apleacă-te spre mine.
Vreau să te împingi în braţe şi în picioare.
Te sprijin eu, fii fără grijă.
Bine, foarte bine.
- Cum e? - Nu ştiu.
Vei vedea că gimnastica a dat rezultate. Mâna dreaptă pe cadru.
Bine, bine.
Aşa.
Te-am prins eu. Te descurci grozav, Hank.
Prima chestie este să împingi cadrul înainte.
Împinge piciorul stâng înainte, şi îndoaie-l.
Bine. Acum stai drept. Drept!
Păşeşte!
Grozavă treabă, Hank.
Acum, împinge în faţă.
Îndoaie şi împinge piciorul.
Stai drept şi... păşeşte!
Bravo.
Împinge cadrul înainte. Îndoaie şi împinge.
Stai drept. Păşeşte. Ai reuşit, omule!
Haide, împinge-l! Stângul, îndoaie-l!
Alunecare. Stai drept!
Pas, aşa... Păşeşti în mod natural!
Împinge stângul înainte. Înainte!
Pas! Trebuia să înregistrez pe camera video acest minunat moment!
Îndoaie stângul. Împinge-l înainte.
Păşeşte! Ai reuşit, omule. Haide, îndoaie stângul.
...şi fratele meu vine acasă, intră la el în dormitor,
şi nevastă-sa era cu un tip.
Căţeaua îl înşela cu altul!
Înşela?
O făcea cu un alt bărbat. Se culca cu altul.
- O, nu. - O, da!
A ridicat capul, şi a spus doar ''Oops!''
Şi, mai departe?
- Loretta! - Bună.
Arăţi tare bine!
E tare. E tare!
Da, ştiu. Trebuie să pui mâna pe ea.
Unde vă duceţi, îmbrăcată aşa frumos?
Să-l luăm pe tata. Nu-şi mai aminteşte de mine.
Să mergem!
- Mulţumesc, Eddie. - La revedere.
Ieşiţi pe autostrada de vest, vă rog.
Care e treaba, omule?
Ce faci aici?
Pictez... Biscuiţi.
Arată grozav.
Dar nu ţi-ai făcut bagajul.
De ce nu l-ai făcut?
Nu plec.
Mai ţii minte ce ţi-a spus doctorul Marx?
Mai ţii minte ce am discutat acum câteva zile?
Da.
M-am răzgândit. Vreau să rămân.
Soţia şi fiica ta vin să te ia. Pleci acasă.
- Eu am să locuiesc aici. - Nu omule, aici e doar o staţie.
Am auzit că ai o casă tare frumoasă.
- Tu n-ai să mai fii acolo. - Nu.
Eu trebuie să rămân aici. Dar ai familia ta.
Dar...
...Pe ei nu-i cunosc!
- Or să aibă grijă de tine. - Nu vreau să aibă grijă de mine!
- Ascultă. - Nu!
- Lasă-mă în pace, Bradley! - Hank, o să fie bine.
Trebuia să te întorci la un moment dat.
Numai că...
Numai că eu nu-mi mai aduc aminte.
Nu- cunosc pe acei oameni.
Eu am să aştept afară.
Bună, Sarah!
Ce mai faci, scumpa mea?
- Bună, Henry. - Bună, tată.
Bună.
Credem că e timpul să mergem acasă.
Da, mi-a spus. Mi-a spus Bradley.
E bine aşa? Vrei să vii acasă?
Cum rămâne cu Bradley?
Bradley o să se descurce. Şi ne ai pe noi.
O să te ajutăm cât de bine putem, nu-i aşa, draga mea?
Acasă te aşteaptă viaţa ta alături de familie şi prieteni
şi tot ce ţi-ai putea dori!
Trebuie doar să spui că vrei să vii acasă. Asta e tot.
E uşor!
Nu vreau!
Am discutat deja asta. E prematur pentru Henry să meargă acasă.
- Cred că mai întâi trebuie să-şi dorească. - Îi doresc doar binele.
Bună! Eu sunt Bradley.
Nu e supărat pe tine.
De ce nu te duci să vorbeşti cu el?
Buclă mare...
Buclă mică...
O treci pe deasupra...
Tragi.
- Cum ai învăţat să faci asta? - Tu mi-ai arătat.
Era un covor gri.
Îmi amintesc de un covor gri.
- Unde a fost asta? - E acasă.
Îmi amintesc covorul gri. Vreau să merg acasă.
Vino, Rachel.
Henry?
Vino.
Un walkman, pentru o persoană care umblă!
Când ajungi acasă, să-l pui şi să te gândeşti la amicul tău Bradley.
- Am să te mai văd? - Da.
- Promiţi? - Bineînţeles că promit!
Bine, la revedere.
Mulţumesc.
Doar cu asta mă ocup!
Bate palma!
- La revedere. - Pa.
- Bună, Eddie. - Bună, Rachel.
- Bună, Eddie. - Mă bucur să vă văd, domnule Turner.
Asta e casa..
- Îmi amintesc mirosul. - Eu nu simt nici un miros.
Ce masă frumoasă!
- Henry? - Da?
Nu te bagi în pat?
O să dorm acolo?
Da.
- Asta e partea ta. - Bine.
Îmi amintesc părul tău.
Totul va fi bine.
Totul.
Arătaţi bine, domnu' Henry! Foarte bine. Şi la faţă, şi la tot....
Mulţumesc.
- Nu, fără ouă, nu-mi plac. - Poftim?
- Ouăle vă plac cel mai mult. - Bine, dă-mi multe ouă.
E minunat că suntem iarăşi împreună.
- Noi nu mâncam niciodată împreună dimineaţa! - Mereu mi-am dorit asta.
Îmi pare rău.
- Nu-i nimic. Eu fac mereu asta. - Chiar aşa?
Da.
Vezi?
Henry, mă întorc în 20 de minute.
- Dacă ai nevoie de ceva, întreab-o pe Rosella. - Bine. E vorba de doamna cu ouăle?
- Aşa este. - Gata.
- Mă întorc repede. Pa! - Pa.
- Ţi-ai luat cărţile? - Da.
O duc pe Rachel la şcoală. Ai grijă de el?
- Domnul Henry se simte bine? - Da.
E bine.
Vino, draga mea.
- Eşti bine? - Da.
Aveţi nevoie de ceva, domnule Henry?
Nu. Mulţumesc.
Rosella... ce făceam când eram acasă?
- Dumneata lucrai tot timpul. - Lucrez mult.
Nu vă vine a crede ce tare lucraţi.
Şi ce fac când nu lucrez?
Dumneata lucrezi mereu.
Bine aţi venit acasă, domnule Henry.
Mulţumesc. O secundă, vă rog.
- Bună ziua, domnule Turner. - Salut.
- bună ziua, domnule Turner. - Salut.
Poftim.
- Mulţumesc. La revedere. - Mulţumesc.
- Salut, Eddie. - Bună dimineaţa, domnule Turner.
- Mă duc să mă plimb puţin. - Plimbare plăcută, domnule.
Ce, eşti retardat? Pleacă dracului de pe stradă!
- Unde e Henry? - În dormitor, cred.
Henry, unde eşti?
Mulţumesc, domnule.
- Salutare. Ţi-e foame? - Foame? Da.
Asta îmi place să aud . Muştar şi varză?
Varză?
Unde e?
Alo? Aici e Henry.
Intraţi, intraţi! Veniţi să vă distraţi.
Are o cămaşă albastră şi pantaloni kaki.
Sunteţi a 5-a persoană care mă întreabă. Vreau doar să-mi găsiţi soţul.
Am să aştept aici.
Nu lipsesc mult, draga mea. Mă duc să-l caut.
Henry! Unde ai fost?
- Am cumpărat un câine! - Mamă, priveşte! Un căţel!
Ţi-a fost tare dor de mine, nu?
Putem să-i spunem Buddy? Aşa îl cheamă şi pe câinele lui Jennifer.
- Buddy... da, e bine? - Da. Buddy e bine.
Bună, Buddy.
Anunţă-mă când mai pleci data viitoare, bine?
Bine.
Scuză-mă.
- De ce e aşa supărată? - Dacă întârzii, trebuie să o suni.
Unele le poţi împrumuta, şi să le iei acasă.
Dar unele trebuie să le citeşti aici.
- Şi nu poţi vorbi cu voce tare. - Aşa e.
Tată, încetează.
Tată, vorbesc serios.
Ştiu, foarte!
Tată, citeşte-ţi cartea.
Nu pot.
Îmi pare rău.
Litera "E" nu se pronunţă. E doar un "are".
Domnişoara Petesky ne punea mereu să repetăm,
dar eu n-am să te pun să faci asta.
Următoarea e foarte uşoară.
- "Tu". "Tu eşti..." - Tu.
Literele formează cuvinte, şi cuvintele formează propoziţii.
- "Tu eşti..." - Asta e una mică.
- "A mea". - "Mea".
"Eşti a mea.." Bine, încă una.
Asta e mai greuţă.
T- H. Aminteşte-ţi.
Moth... Moth-er.
Mo...? Moth-er?
"Mother". "Mother"?
- "Mother". Ai reuşit! - "Are you my mother?"
Pot să citesc! Sarah, Rosella, pot să citesc!
- Pot să citesc. - Poate să citească!
Aja...
- Ajax. Asta e Ajax! - Da, aşa este!
- Pot să citesc! - Ce s-a întâmplat?
M-a învăţat să citesc. Ăsta e Ajax. Pot să citesc!
Bruce.
Uşa nu era încuiată. Am ciocănit, dar...
- Pot să citesc! - Bună, Henry.
Nu pot să spun ce şoc am avut.
Acum un minut erai la restaurant, şi apoi...
Şi ziarele sunau la birou neîncetat.
Charlie îşi ieşise din minţi.
Linda... Toată lumea...
Henry... dacă or să-l găsească pe nenorocitul ăla,
o să readuc în New York pedeapsa cu moartea!
Oricum...
Iată-te, deci...
Şi... se preconizează o mare petrecere.
Abia aştept.
Şi... ştiu că şi Charlie o aşteaptă.
Chiar suntem buni prieteni... Bruce?
Da, bineînţeles. Suntem parteneri.
- Nu-l deschizi? - Ba da.
E doar o... Ştii, e o ramă.
E doar o ramă mică.
Bine. Mulţumesc.
"ce vom face cu el?" spuse tatăl lui Henry. "L-am pedepsit."
Am spus, "L-ai pedepsit? Îl vreau pe băiatul ăla în firmă"
Şi după cum s-a dovedit, a fost cea mai bună decizie pe care am luat-o.
Patru ani firma a răsunat de strigătele lui Henry Turner,
aruncându-şi haina, umblând prin birou, strigând,
"Haideţi, să le dăm la oase!"
Ofer un toast pentru vremea când vom auzi din nou acelaşi strigăt familiar.
- Pentru Henry! - Noroc, Henry!
Sarah mi-a spus să spun şi eu ceva.
Nu-mi aduc aminte de nici unul din voi.
Nu-mi mai aduc aminte mai nimic.
Toate sunt cam amestecate...
...Îmi amintesc, de exemplu...
...că lui Rachel îi place să-şi pună căpşuni pe clătite.
Dar nu-mi amintesc de nici una din zilele ei onomastice,
deşi am văzut în poze că am fost acolo.
Îmi amintesc de o femeie în rochie albastră stând pe iarbă.
Cred că era o mamă, dar nu ştiu dacă era mama mea.
Aşa că, dacă veţi avea răbdare, eu mă străduiesc.
Asta e alta cu mine când eram bebeluş.
- Cine e aici? - Tu.
tatăl tău te punea să tunzi gazonul, să duci gunoiul, să plimbi câinele,
şi aşa ai învăţat să apreciezi etica muncii.
- Şi asta ce e? - Habar n-am!
Bicicletă.
- Bună, Henry. - Bună.
- Mă bucur să te văd. - Mulţumesc.
Bună.
- Mă bucur că v-aţi reîntors. - Arăţi grozav, Henry.
Salut.
- Bine ai venit. - Mersi.
Henry, salut. Eu sunt Rudy.
Rudy.
Vroiam să te salut şi să-ţi spun bine ai venit.
- Ce e cu el? - E un nenorocit.
- Bună. - Eu sunt Linda.
Bună, Linda.
- Mă bucur că ai revenit la birou. -Şi eu mă bucur.. Linda.
Ăsta e biroul tău.
- Şi ea este... - Jessica.
A fost secretara ta.
A lucrat pentru Steven cât ai lipsit tu.
- Frumoasă floare. - Mulţumesc!
- Eu sunt la capătul holului, dacă ai nevoie. - Eu sunt aici, dacă ai nevoie.
- Poate prindem un prânz împreună. - Bine.
Şi-a revenit!
"Să prindem un prânz"?
A prinde un prânz...?
"Matthews versus East Shore Hospital."
Spuneţi-mi "când."
Când am pus suficient, domnule Turner, spuneţi "când."
Când.
Vrei ceva de la bucătărie?
Mulţumesc, mi-e bine.
Puţin lapte şi prăjituri? Ciocolate Mallomars?
Nu, trebuie să termin asta de citit.
- Nu-ţi aminteşti de Mallomars? - Nu.
Fructe în ciocolată.
Odată te-am văzut cum ai mâncat o cutie întreagă în 3 minute şi jumătate!
Bine, vreau nişte Mallomars.
Buddy... stai.
Sperăm ca în octombrie să ajungem în proces.
- Şi Lawson? - Se ocupă de cazul Barnes.
- De cât timp? - De un deceniu!
- Ce-a spus? - Nimic. Trebuie să alegem.
Nu mai putem amâna la nesfârşit.
Îl luăm sau nu! Nu discutăm la telefon aici!
Dacă îl pierdem pe Rogers, îl vor urma o grămadă de clienţi.
Nu putem renunţa la cazul ăsta.
Vom veni in septembrie cu un alt martor.
Exact, vom găsi un "Henry Turner"!
- Frumos că l-ai adus pe Henry înapoi aşa. - Păi, oameni suntem, nu?
Mai e ceva legat de Matthews versus East Shore Hospital?
Trebuie să fie la arhivă. Am să vă aduc dosarul.
- Bine, am să aştept aici. - Puteţi aştepta in birou.
- Vi-l aduc eu. - Bine, am să aştept în birou.
- Se duce la Paul Weiss? - Pentru 650 şi un parteneriat.
- Ce-ai să faci? - Trebuie să-i văd biroul!
- Bine aţi revenit, domnule Turner. - Bună.
- Ascultă, am o întrebare. - Ce anume?
- În cazul ăsta... - Care din ele?
- Matthews... - East Shore. Ultimul tău caz faimos.
Da, am spus că spitalul nu e responsabil,
deoarece Matthews nu le-a spus că e diabetic.
Nu erau responsabili deoarece nu ştiau că face insulină.
Dar ascultaţi, în dosarul acesta...
...un alt pacient spune că l-a auzit pe Matthews spunând că e diabetic,
dar ea nu şi-a notat... şi noi spunem că nu sunt responsabili,
dar nu le-am pomenit de declaraţia asta.
Şi ce-i cu asta? Henry, pune dosarul la loc.
Dar, în acest fel...
- Ce am făcut noi a fost greşit. - N-am făcut decât să ne plătim nota.
Totul e bine? Mă mai iubeşti?
- Da. Când vii acasă? - O să ajung la cină.
- Să nu-ţi strici pofta de mâncare. - La fel, pa-pa!
"Mestecaţi până la omogenizare.
"Adăugaţi o lingură de...
"...margarină pentru prăjituri."
- Să facem o prăjitură mare. - Nu poţi, nu se coace. Am încercat.
Ţi-a fost frică la spital?
La început, da.
- Dar apoi te-ai obişnuit, nu? - Da, apoi m-am obişnuit.
Pentru că o să încep şcoala în curând. O s-o tai.
- Cum adică? - O să plec.
Păi...
Mie nu mi-a spus nimeni nimic.
Ţi-e frică?
- Mai vrei să plec? - Eu? Nu!
Nu... nu.
Serios? Pentru că aş putea merge la şcoală aici.
Nu vreau să pleci nicăieri, dar..
...nu sunt sigur că depinde de mine. De mine depinde?
O să vorbesc cu mama, bine?
Bine.
Poate ar fi mai bine să stea acasă şi să meargă la şcoală prin împrejurimi.
Dar aşa am căzut de acord.
Acea şcoală alege doar 30 de copii pe an, şi Rachel e unul din ei.
Unele lucruri cu care am căzut de acord trebuie să rămână aşa.
E o mare oportunitate pentru ea. Şi pentru noi.
Cred că e ceva important.
Am văzut o casă astăzi.
Un loc care cred că e mai bun. Aici e prea mult spaţiu, nu crezi?
Am găsit un cumpărător pentru aici. Vreau să-ţi arăt casa aceea.
- Crezi că trebuie să ne mutăm? - Da.
Şi eşti de părere că Rachel trebuie să plece ca să meargă la şcoală?
Da.
Bine.
- Bună, Rachel. - Bună, Jennifer.
Draga mea, e o şcoală minunată.
Ai deja o prietenă.
- O urăsc pe Jennifer Lerner. - O să cunoşti tot soiul de fetiţe drăguţe.
- Nu prea cred. - Desigur că da.
Îmi amintesc cum a fost prima mea zi de şcoală.
Erau o mulţime de puşti ciudaţi.
Nu-i cunoşteam pe nici unul, şi nici ei pe mine. Eram speriat.
Dar după două zile, toţi ne amuzam despre cât eram de speriaţi.
Toată lumea a simţit ce simţi tu. Toată lumea!
- Ai grijă de Buddy. - O să am.
- Încearcă să-l înveţi să stea, bine? - Bine.
Haide!
Nu ai vrea să pierzi repartizarea pe clase.
Henry, e grozav!
Nu ştiam că ţi-ai amintit de şcoală.
Nu mi-am amintit.
Ce mai faceţi?
Mi-e dor de ea.
Şi mie la fel.
O s-o vedem de Ziua Părinţilor.
Priveşte, e Casiopeea!
Şi...
...şi Carul Mare.
Şi Carul Mic.
Ce ciudat e să-ţi aminteşti.
- E bine asta? - Da.
De când ai venit acasă...
...nu am mai făcut dragoste..
Adică, dacă eşti stresat,
am putea discuta despre asta.
Da, sunt puţin stresat.
Bine, păi..
Stresat serios.
Foarte stresat.
- De ce? - Păi, eu...
Nu ştiu...
Ascultă, am văzut...
Am văzut un film, şi nu ştiu dacă pot s-o fac cum o făcea tipul ăla.
Uite...
Atinge-mă!
Sarah?
Povesteşte-mi cum ne-am cunoscut.
S-a întâmplat la ziua de naştere a lui Chris Lonner.
Erai un avocat tânăr şi sexy,
iar eu răspundeam la telefoane la Harper's Bazaar.
Stăteam în uşă, fumam o ţigaretă,
pe vremea aceea încă fumam,
şi tu te-ai apropiat de mine.
"Eu sunt Henry," mi-ai spus, "şi tu eşti frumoasă."
Chiar aşa am spus?
Asta m-a readus cu picioarele pe pământ.
Mi-ai inspirat atâta încredere, că te-am poftit înăuntru.
Am discutat ore întregi, ignorând pe toată lumea.
Apoi fata cu care erai s-a înfuriat şi a vrut să plece,
şi la plecare, mi-a strecurat o carte de vizită, şi mi-ai spus,
"Ai mâncat vreodată peşte balon? Ştiu eu un loc grozav."
M-ai făcut să râd.
Acasă i-am povestit colegei de cameră că l-am cunoscut pe viitorul meu soţ.
Îmi place.
Vezi pe unde mergi!
...în sufragerie, chiar lângă canapea.
- Păstrăm masa din sufragerie? - Bine, bine.
- Ce, te deranjează? - Nu.
Atunci, de ce te uiţi la mine aşa?
Pentru că nu mă ţineai niciodată de mână.
Nu-ţi plăcea să-ţi arăţi afecţiunea în public.
- De ce? - Nu ştiu de ce.
- Nu ştii de ce? - Nu.
Nici eu.
- Ce faci? - Vino aici.
Vino aici. Nu mă mai deranjează atât de mult.
Sarah?
Phyllis, bună!
Bună.
Mi s-a părut că tu eşti. Bună, Henry.
Ei sunt Phyllis şi Daniel. Au fost la petrecerea lui Charlie.
- Bună, Phyllis şi Daniel. - Henry...
Vroiam să te sun,
pentru că dau o petrecere acasă pe 20, şi vreau să vii.
Bine. Mulţumesc.
Bine, atunci. Mai vorbim.
- Mă bucur să te văd. - Te sun.
- Bagă-i un sărut mare! - Bine.
Jessica, aş vrea să văd dosarul Stevenson versus Murray.
Îmi pare rău, domnule Turner, nu pot.
Cum aşa?
Nu am voie să-ţi mai dau dosare din cazurile dumitale vechi.
E de necrezut ce ai făcut.
- Am adus ceea ce-mi place. - E uimitor!
- Parcă am fi locuit mereu aici. - Doar lucrurile noastre favorite.
- E cea mai frumoasă casă pe care am avut-o. - De acord, mă simt ca acasă.
- Bună. - Ce face Henry?
- E bine. E aici. - Minunat.
Şapte fraţi şi surori? E aşa cald în Memphis?
- Foarte cald. - Ce mai faceţi?
Astea mici sunt tare bune. Dar doamna de colo crede că sunt un dezastru.
Şi cealaltă doamnă de lângă fereastră tocmai şi-a aranjat faţa.
Nu şi gâtul, doar ochii.
Celălalt bărbat era soţul ei, şi spunea
"Pe cine crede că păcăleşte? Pagubele s-au produs deja."
E aşa păcat! Era aşa de bun...
Henry l-a reprezentat pe vărul meu. Era cel mai bun.
Tuturor le era frică de el. Desigur, o cunosc de mult pe Sarah.
- Am auzit că s-a întors la muncă. - Să facă ce?
E plătit ca să nu facă nimic!
Nu de Henry îmi pare rău, ci de Sarah.
- Acum parcă ar avea doi copii pe cap . - Ce speranţe să mai aibă?
Acum un minut erai avocat, iar apoi ajungi un imbecil.
Nu e cine ştie ce schimbare!
Phyllis...
...mă tem că nu putem rămâne la cină.
Vroiam să vă mulţumesc şi să vă spun noapte bună.
Rahat!
Nu trebuie să-i laşi pe oamenii ăştia să te rănească.
Ei nu te cunosc.
Dragă...
N-am să mă mai duc la muncă azi.
Stai!
Henry, am invitat pe cineva.
Bradley.
Ce cină...!
Mulţumesc.
Deci, care-i treaba?
Am crezut că o să mă pot întoarce la vechea mea viaţă...
...dar nu mi-a plăcut cine eram, Bradley.
Nu mi se mai potriveşte.
- Mă dor genunchii. - Poftim?
- Genunchii mă dor. Întreabă-mă de ce. - De ce?
De la fotbal.
Mi i-am făcut zob jucând fotbal in liceu.
Era viaţa mea, omule.
Fotbalul! Ce mai erau? Nişte prostii.
O pasă în adâncime, înţelegi?
Nenorocitul a aruncat-o cu efect, dar am prins-o.
Bum! Chiar din înaltul cerului.
A fost clipa mea.
Când ticălosul m-a izbit, şi mi-am auzit genunchii trosnind, am ştiut că asta e.
Sfârşitul meciului. Eram mort. Viaţa mea era terminată, Hank.
Acum întreabă-mă dacă m-am resemnat.
- Te-ai resemnat...? - Nu, nicidecum.
Era un test. trebuia să-mi redescopăr viaţa.
Un terapeut m-a învăţat să merg din nou, era mişto.
M-am gândit că asta e ce-mi doresc să fac.
Când le-am spus amicilor mei, au râs, mi-au spus că sunt infirmieră,
mi-au cumpărat haine albe şi alte rahaturi.
Dar fii atent aici...
Mergi. Vorbeşti.
Stai aici şi bei bere scumpă. Am şi eu o contribuţie la asta.
Dacă nu erau genunchii mei, nu te-aş fi cunoscut niciodată.
Aşa că nu mă deranjează că sunt rupţi. Nu!
Şi să-ţi mai spun ceva.
Nu-i mai asculta pe alţii care încearcă să-ţi spună cum eşti.
O să mai dureze ceva, dar vei afla singur.
Mulţumesc.
Ar fi fost o poveste grozavă dacă câştigam acel meci!
Alo, bună ziua. Aici e tatăl lui Rachel Turner.
Vreau să vorbesc cu Rachel, vă rog.
Nu sunt sigur că ar fi o urgenţă,
dar am primit o scrisoare de la ea, şi se simţea tare nefericită.
Da, dar părea aşa de tristă,
M-am gândit că poate o mai înveselesc un pic.
Da, înţeleg.
Da, bine, am să sun după 6. Vă mulţumesc.
E pentru dumneata, domnule Henry.
Mulţumesc.
O să-mi lipsiţi, domnule Henry. Îmi plăceţi mai mult acum.
"Cu ocazia casei noi.
"Prietenul şi partenerul tău, Bruce."
"Sarah, am nevoie de tine... acum.
"Te simt că eşti... împotriva mea.
"Sună-mă în seara asta.
"Bruce."
Henry, eşti acolo?
Am încheiat actele. E a noastră.
Casa e în mod oficial a noastră...
Doamne!
Doamne, Henry...
S-a întâmplat mai înainte?
Te rog....
Înainte să fiu împuşcat? Te-ai culcat cu Bruce înainte?
N-a durat mult. Mi-a tot scris, dar n-a ţinut.
Totul era diferit. Tu erai diferit.
Nu-mi amintesc cum eram înainte, Sarah!
Ascultă-mă! Nu pleca!
Eram nefericiţi.
Tu nu-ţi mai aminteşti, dar eu da. Mă simţeam singură.
Ne-am iubit demult, acum mulţi ani. Şi am dus-o aşa mult timp.
Dar acum ne înţelegem mai bine.
Te rog, nu pleca.
Nu acum.
Mi-ar plăcea asta.
Poţi face asta?
Ai putea?
Cred că ar fi perfect.
Stai puţin, te sun eu imediat.
Te rog, vorbeşte cu mine!
Te-am urmărit. Bruce nu ştie că sunt aici.
Nu am nimic să-ţi spun.
- Cred că trebuie să vorbim. - Eu nu prea cred.
Bruce avea dreptate, erai diferit. Nu da vina pe el.
A fost un prieten bun. După accident, Bruce s-a ocupat de toate.
- Şi eu cred la fel. - Bruce se simte umilit.
El e umilit? Linda, ştiu că Bruce e un prieten de-al tău...
Ştiu că ai avut intenţii bune, dar nu e acum un moment potrivit.
- Nici mie nu-mi face plăcere. - Cum adică?
Mă refeream la noi.
Nu eşti singurul care te simţi pierdut. Şi eu mă simt aşa.
L-am pierdut pe unicul bărbat pe care l-am iubit. Pe tine, Henry.
Mi-e greu să te văd în fiecare zi la birou,
şi să nu mă cunoşti.
Acesta a fost hotelul nostru. Marţea şi joia la Ritz.
Ritz.
Urma să te desparţi de Sarah pentru mine.
Ş acum totul a căzut. S-a dus.
Henry...
...Domnule Matthews?
Ce căutaţi aici?
Vă mai amintiţi de mine?
Ne amintim, domnule Turner.
Am venit să-mi cer scuze.
- Vă bateţi joc? - Nu. Sunt serios.
- Daţi-i asta avocatului. - Ce este?
Soţul dumitale i-a spus asistentei că e diabetic. Totul e aici.
- Îmi pare rău. - De ce?
- M-am schimbat. - Ghicesc asta.
La revedere.
- Bună, Anne. - E într-o şedinţă.
Nu-i nimic.
- Iisuse! - Scuză-mă.
Charlie, am venit să-mi iau rămas bun.
Bine, Henry. Ne vedem mâine.
Nu, Charlie...
Nu mai pot fi avocat!
Mulţumesc. Ai fost tare bun cu mine.
- Stai să discutăm despre asta. - Nu mai pot să aştept.
- La revedere. - Bine... succes.
Domnule Cameron, avocatul lui Matthews e pe linia 3.
Succes şi ţie, Charlie.
La revedere, Jessica.
- Domnule Turner, ce s-a întâmplat? - Păi...
...mi-a ajuns, şi am spus "când"
Bravo!
La revedere.
La revedere, Linda.
Ştiu un loc grozav unde se mănâncă peşte balon.
Henry, îmi pare rău.
Nu, mie îmi pare rău.
Aveai dreptate.
Lucrurile erau diferite atunci.
Henry...
Trebuie să-ţi spun ceva.
Ce este?
Nu-mi plac hainele mele.
Poate că erau favoritele mele, dar nu mă mai simt bine în ele.
O să-ţi luăm alte haine.
N-am terminat.
Ouăle.
Nu-mi plac ouăle!
Sau friptura de vită.
Şi, Sarah... Nu-mi place să fiu avocat.
Mi-am dat demisia, şi i-am spus adio lui Charlie.
Faci cum crezi tu că va fi mai bine.
Vreau să fim o familie.
Atât timp cât vom putea, Sarah.
Atât timp cât vom putea.
Te iubesc.
Şi eu te iubesc.
Şi nu mi-a plăcut ciocolăţelele alea.
Veţi vedea ce înseamnă când vă veţi întreba,
"De ce să mă străduiesc?
"De ce să mă străduiesc, să muncesc din greu? Să ascult mai mult?"
Priviţi în jurul vostru. E răspunsul la această întrebare.
Competiţia.
Închideţi ochii.
Repetaţi-vă, în tăcere,
"Voi munci mai mult.
- "Voi asculta mai bine." - Buddy!
L-ai învăţat pe Buddy să stea.
Domnule Turner, eram în mijlocul orei.
Ştiu. Îmi pare rău că vă întrerup.
Am pierdut primii ei unsprezece ani,
şi nu vreau să mai pierd nimic.
- Mă bucur că vă descurcaţi aşa bine acum. - Mulţumesc.
Scuzaţi-ne.
Să mergem acasă.
Bună, draga mea.
Traducerea şi adaptarea: adio67