Întindere aburindă de apă...
Copaci stranii...
Râsete de copii...
Pielea ei...
Ochii aceia...
DRUMUL MĂTĂSII
De ce ar trebui să vă povestesc asta ?
De ce acum ?
Poate că am nevoie să povestesc cuiva.
Şi poate aceia sunteţi voi.
Cred că totul a început când am venit acasă în permisie.
Când am văzut-o pe Helene pentru prima oară.
Când pleci ?
Plec miercuri.
Şi când te întorci ?
Într-o zi, voi avea o grădină plină cu crini.
Sute... mii.
Ca să o fac fericită, aş fi început să plantez grădina chiar atunci.
Dar aveam o carieră militară de urmat. Tatăl meu insista.
Situaţia se agravează în Austria. Dar totul se va termina până la vară.
Sfârşitul e inevitabil.
Nu vor şti ce să facă, atunci când vor da piept cu armata noastră.
Îi vom zdrobi ! Ce părere ai, fiule ?
- Mai vrei peşte, dragule ? - Austriecii sunt nişte proşti.
Îmi amintesc când eram în armată...
Mă gândeam întruna la Helene.
Apoi a apărut cineva care să-mi rezolve problema.
Vă pot ajuta ? Vă rog, dle !
- Îmi pare rău, dle. - Poţi pleca.
- Cu ce te pot ajuta, Baldabiou ? - Ştii ce-i asta ?
- O chestie femeiască. - Greşit. Sunt bani.
O chestie bărbătească.
Serios ? De ce trebuie să aud asta ?
Voi repara filatura de mătase.
De unde ai să iei banii ?
Asta e problema mea. Ai grijă să nu-mi stea nimeni în cale !
Baldabiou a reparat vechile filaturi de mătase în şase luni.
Sau cel puţin așa am auzit, fiindcă eram încă în armată.
Când m-am întors, anul următor...
erau trei filaturi în plus şi mai mulţi bani
decât văzuse vreodată oraşul nostru.
- Ştii ce sunt ăştia ? - Bani.
Greşit. Sunt dovada că am avut dreptate.
Felicitări ! Ce vrei să fac acum ?
Nimic. Şi vei fi primarul unui oraş foarte bogat.
Căsătoreşte-te cu mine... Helene.
- Dle Baldabiou ? - Herve.
Am auzit că vrei să-mi vorbeşti.
- Da, dar nu aici. Joci ? - Nu.
De ce eu ?
Am nevoie de un om tânăr. Un om inteligent.
Da, dar nu-mi caut de lucru.
Nu-ţi ofer de lucru, îţi ofer o viaţă.
A apărut o boală ciudată.
Jumătate din viermii de mătase sunt bolnavi sau morţi.
Aşa e peste tot, până în Turcia.
- Ce este ? - Nu ştie nimeni.
Dar timpul trece în defavoarea noastră.
Nu putem rezolva problema, dar o putem depăşi.
Trebuie, altfel oamenii din oraş vor muri de foame.
Vreau să te duci să aduci ouă sănătoase.
În Africa.
Africa...
Mi-aş dori să pot.
Dar permisia mea se termină în două zile
şi trebuie să mă întorc la cazarmă.
- Cine a spus asta ? - Tatăl meu.
Tatăl tău. Vorbesc eu cu el.
Şi a vorbit.
Câteva săptămâni mai târziu, am renunţat la uniformă
şi am început o nouă viaţă.
Credeam că şi în dragoste va fi la fel de simplu.
- Ce scrii ? - Nimic.
Tocmai am vorbit cu Baldabiou.
Plec de mâine într-o săptămână.
Pentru cât timp ?
Pentru câteva săptămâni, poate chiar luni.
Să fie câteva săptămâni.
Era în 1862, anul marii zăpezi.
Şi am plecat în Egipt, să aduc ouăle.
Mi-a trebuit o lună să le găsesc şi ceva mai puţin să mă întorc.
Nu ştiam nimic despre mătase sau despre cum se producea.
Ştiam doar că trebuie să ţin ouăle acelea
departe de căldură, într-un loc curat
şi să le aduc acasă înainte să iasă viermii din ele.
Asta e tot ce ştiam.
În sat, altcineva era pe punctul să iasă din cocon.
Ludovic Brebek.
Beatrice era așa de mândră să-şi prezinte bebeluşul în ziua aceea.
Dăruieşte-mi un copil.
Cum a fost în Africa ? N-am vorbit deloc despre asta.
A fost minunat. Obositor, dar foarte frumos.
Am o veste proastă.
Am găsit viermi morţi. Doar câţiva, dar tot sunt prea mulţi.
Se pare că pebrina a ajuns în Egipt înaintea ta.
"Pebrina" ?
L-au dat un nume.
- Vreau să te duci în Japonia. - Japonia ? Unde e asta ?
E în direcţia aia. Mergi până la capătul lumii.
Să-ţi arăt.
Acolo fac mătasea perfectă.
Am ţinut şi eu o bucată în mână o dată.
Era ca un fulg.
Fac mătase de peste 1000 de ani
şi n-au auzit niciodată de vreo boală a ouălor.
De data asta, va fi o călătorie mai lungă.
Mult mai lungă.
Înainte să vorbesc şi cu ceilalţi, trebuie să ştiu că eşti pregătit.
Dar există un risc.
Călătoria e lungă şi periculoasă.
Şi n-ai voie să mergi dincolo de porturile Japoniei.
Niciun occidental n-a făcut-o încă.
Şi totuşi, un loc unde nu poate intra niciun broker englez
şi niciun comerciant chinez
e un loc unde nu poate intra nicio boală.
De ce crezi că vom reuşi noi acolo unde alţii au dat greş ?
Nu e nicio garanţie că vom reuşi.
Dar japonezii îşi vând mătasea pe piaţa neagră.
Dar pe noi ne interesează să producem mătase, nu s-o cumpărăm.
Vreau să-l trimit pe Herve să cumpere ouă, nu mătase.
Nu există nicio garanţie, indiferent cât de bun e planul.
- Cât ? - În cel mai bun caz 10000 franci.
Şi în cel mai rău ?
Viaţa lui.
Ce este ?
Nu pot să fac asta. Nu pot să mă duc.
- Ai spus deja că te duci. - Nu m-am gândit.
La noi.
Nu vreau să renunţi la asta din cauza mea.
E mai bine decât să te duci să lupţi într-un război stupid.
Până la primăvară te întorci.
Nu uita, te vei întâlni la Vladivostok
cu omul meu de legătură din Japonia.
L-am scris nişte scrisori.
El te va ajuta să găseşti satul. Trebuie doar să aduci ouăle.
- Asta e tot ? - Noroc !
- Te voi iubi întotdeauna. - Te voi iubi întotdeauna.
Astfel, am pornit spre capătul lumii.
Am trecut graniţa la Segny.
Apoi, am traversat Europa.
Am mers cu trenul de la Viena
prin Moravia, până la Kiev.
Am închiriat o caravană ca să traversez stepa rusească.
5000 km de gheaţă şi viscole.
Cina de Crăciun am luat-o la Lacul Baikal
şi m-am gândit la Helena... tot timpul.
Apoi, am urmat cursul râului Amur,
de-a lungul graniţei cu China,
până am ajuns la ocean.
M-am oprit la Vladivostok pentru 11 zile,
unde o călăuză japoneză mi-a dat hainele de travesti.
Am traversat marea pe vasul unor contrabandişti.
Şi, în cele din urmă, am ajuns în portul Sakata.
Ciudat.
Şi obsedant.
Râul Mogami.
Zăpezile din Yamagata.
Am urcat munţii Shinano,
unde noile călăuze mă aşteptau.
Şi, în următoarele trei zile,
am continuat călătoria printre piscuri.
Şi, după nenumărate zile de ger şi nopţi nedormite,
am ajuns la destinaţie.
Sakata. Da, am venit...
Patru.
Cine eşti ?
Numele meu e Herve Joncour.
Ştiu asta.
Sunt comerciant.
Nu eşti asta. Asta faci.
Sunt omul pe care îl vezi. Asta e tot.
M-am născut într-un sat de care n-ai auzit niciodată.
Într-o ţară pe care n-ai văzut-o niciodată.
Am crescut ca oricare alt copil. Am fost îmbrăcat şi hrănit.
Educat.
Am intrat în armată.
Am plecat să mă căsătoresc cu femeia pe care o iubesc.
Şi nimic din toate astea nu mă reprezintă.
Ce ai primit tu sunt icre de peşte.
Nu valorează nimic.
Ştiu asta.
De-asta le-ai plătit cu aur fals ?
Am plătit ceea ce am cumpărat.
Când pleci de aici, vei avea ce vrei.
Când voi ajunge la hotarul pământurilor voastre, viu,
veţi primi aurul ce vi se cuvine.
Aveţi cuvântul meu.
Te-ai întors.
M-am întors.
La întoarcere, am fost surprins să descopăr
că viaţa noastră era încă la loculei.
Aşa cum o lăsasem.
Dar era pe punctul de a se schimba.
Ține-i închişi. Aproape că am ajuns.
Dar sunt închişi !
Cu grijă !
- Nu-i deschide 1 - Nu.
Acum.
- Ce este ? - Grădina ta.
Grădina mea ?
Nu tocmai. Deocamdată, e un lot de pământ. Al nostru.
Şi casa e a noastră. Dacă o vrei.
Aici vom îmbătrâni, Helene.
Dar nu înţeleg.
Ouăle au eclozat. Sunt perfecte.
Anul ăsta vom avea o producţie uriaşă,
iar Baldabiou ne-a plătit deja partea noastră.
Suntem bogaţi, Helene ! Foarte bogaţi.
Toate astea pentru nişte ouă atât de mici.
Iar ouăle s-au transformat în viermi,
viermii au crescut,
iar noi ne-am îmbogăţit.
Bună încercare.
Nu e destul de greu cu ambele mâini ?
În ziua în care va învinge cel care foloseşte o singură mână,
voi pleca din oraş şi nu mă voi mai întoarce.
Cum a făcut tatăl lui Ludovic.
N-am înţeles niciodată ce s-a întâmplat cu el.
A dispărut pur şi simplu ?
Mai întâi, a încetat să vorbească.
Apoi, într-o zi, s-a trezit, şi-a făcut o valiză şi a plecat.
Beatrice urma să-l nască pe Ludovic.
A fost un şoc pentru ea.
Dar de ce a încetat să vorbească ?
E unul dintre multele lucruri despre care n-a vorbit niciodată.
Te gândeşti la asta ?
Uneori.
Ce vezi ?
Copaci stranii.
Pui de găină care scormonesc în ţărână.
Râsete de copii.
Şi omul acela ? Pomeneşti foarte rar de el.
Era închis în sine.
Secretos.
Mi-e greu să-mi amintesc totul. Amintirile se estompează.
Am rugat-o pe madame Berbek să mă ajute la treburi.
E prea mult pentru mine.
E o idee bună.
Ludovic creşte. Probabil au nevoie de bani.
Ştiam că vei înţelege.
- Pot să mă uit ? - Nu. N-am terminat.
- Vreau să văd. - Nu !
Vara aceea a fost fericită.
Viaţa era din nou simplă.
Şi vulpea a luat brânza şi fugit cu ea.
Aceasta e aleea, iar fântâna e acolo. Şi crinii ?
- Stai pe ei. - Scuze.
Iar stai pe ei !
- Deci crinii sunt peste tot. - Crinii sunt peste tot.
Dar ştiam că nu poate dura la nesfârşit.
Presupun că nu vom mânca vinete din grădina ta în vara asta.
E o grădină de flori, nu de legume.
Bună, Ludovic.
Am primit veşti din Japonia.
Data viitoare s-ar putea să nu mai fie așa de uşor
să intri şi să ieşi.
Când a fost uşor ?
Mă bucur de protecţia lui Hara Jubei. O să mă descurc.
Şi dacă nu ajungi la el ?
Herve... ascultă.
Ai de luat o decizie.
Ia-o tu.
Te voi iubi mereu.
Mulţumesc.
Şi, încă o dată, am ajuns în sat.
Doar că, de data aceasta a fost altfel.
De data aceasta, n-am mai fost tratat ca un străin.
De data asta, eram de-al casei.
Trebuia s-o găsesc.
Cât am aşteptat ca ouăle să fie pregătite,
am căutat prin sat.
Voiam să vezi locul acesta.
Vino cu mine.
Poate altă dată.
Vezi păsările astea ? Doar aici le poţi vedea.
Tata venea aici să le vadă în fiecare zi.
Şi tatăl lui. Şi tatăl tatălui lui.
Şi acum...
Le-ai văzut şi tu.
Vino 1
Şi ce scrie ?
Uşa era deschisă.
Herve Joncour.
Schuyler. Sunt olandez.
Tu eşti francez, presupun.
Cu ce te ocupi ?
N-are rost să fii secretos.
Ai venit aici ori ca să cumperi, ori ca să vinzi ceva.
Ce anume faci ?
Am venit să cumpăr ouă de viermi de mătase. Şi tu ?
- Să vând. - Ce anume ?
- Arme. - Arme.
Cred că plăteşti destul de bine.
Hara Jubei nu mi-a mai oferit niciodată atât.
Nu te lăsa păcălit de generozitatea lui.
Totul are un preţ.
Şi Mutsu ?
E încă o zonă sigură. Au fost alungaţi spre răsărit.
Dar nu poţi şti niciodată. Lucrurile se schimbă rapid.
Chiar şi Hara Jubei pierde controlul.
În locul tău, aş fi în gardă.
E un avertisment ?
Protectorii lui din Edo vor cădea curând.
Ascultă-mi sfatul.
Fă schimbul repede şi pleacă cât poţi de repede.
E grozavă, nu-i așa ?
- Ce ştii despre ea ? - Nu prea multe.
Dar un lucru pot să-ţi spun. Nu e ceea ce crezi.
Ce vrei să spui ?
Nu e japoneză.
Asta se spune.
Cine ştie ?
În cinstea ta. Fie să continuăm să facem comerţ în linişte.
Pentru o prietenie de durată.
Noapte bună.
A doua zi, Hara Jubei a luat-o şi a plecat din sat.
Mi-au dat ouăle, dar am aşteptat două zile,
sperând că se va întoarce.
Dar nu s-a întors.
Şi, încă o dată, am plecat din Japonia.
De data aceasta, am adus zece cutii cu ouă.
Mult mai mult decât în călătoria precedentă.
Voiam să-i spun lui Helene.
Voiam să-i spun totul.
Helene...
Ce este ?
Te iubesc.
Eram sfâşiat.
Ce este ?
Deci nu e japoneză ?
Nu. Era chinezoaică.
Era a treia soţie a împăratului.
Legenda spune că pregătea ceai în grădina palatului
şi din greşeală a scăpat un cocon în apa fierbinte.
Atunci a descoperit că fibrele coconului puteau fi desfăcute.
Şi din ele putea fi obţinut
un fir destul de puternic pentru a fi ţesut.
Cine ţi-a spus povestea asta ?
Un comerciant.
Ce este ?
Stai acolo de mai mult de o oră. Ce este ?
Am nevoie să mă ajuţi cu ceva.
Trebuie să-mi găseşti pe cineva care ştie japoneză.
- Vorbeşte cu Herve Joncour... - Nu-mi îngreuna situaţia.
Cunoşti pe cineva.
Cine a scris scrisoarea pe care am luat-o în prima călătorie ?
Ce vrei să traduci ?
Te rog.
Madame Blanche.
Are un bordel în Lyon. Rue Moscat, nr. 12.
Bărbaţii plătesc mult pentru compania ei.
- Vorbeşte japoneză ? - Este japoneză.
Cum a ajuns în Lyon ?
S-a măritat cu un comerciant francez, în Yokohama.
El a murit când au venit în Franța.
Ea a trebuit să se întreţină singură.
Trebuie să plec la Lyon mâine.
Mă întorc înainte de căderea nopţii.
Ce s-a întâmplat ?
Helene ?
Trebuie să avem răbdare.
Încercăm de doi ani să facem un copil.
Trebuie să ne străduim mai tare.
Hai în pat.
Mă întorc repede.
Iată !
Madame Blanche vă primeşte acum.
Te rog, stai jos.
Ce te face să crezi că eşti destul de bogat
ca să te culci cu mine ?
Nu pentru asta am venit.
- Atunci, ce vrei ? - Am nevoie de ajutorul tău.
Nu contează preţul.
Trebuie să ştiu ce scrie aici
Mă ajuţi ?
De unde o ai ?
"Întoarce-te, altfel voi muri."
- Întoarce-te ? - Asta scrie.
"Întoarce-te, altfel voi muri."
Mulţumesc.
Lasă.
Nu banii. Femeia.
Uit-o.
Nu va muri, şi tu ştii asta.
Am fost să-l văd pe tipul ăla, Pasteur.
Da ?
E al naibii de deştept.
A descoperit cum să izoleze ouăle infectate de cele sănătoase.
Nu le poate trata, dar poate spune care sunt bune.
Şi rezultatele sunt garantate.
Iar sunt probleme în Japonia. De data asta, sunt grave.
Consulatul francez din Yokohama trimite oameni acasă.
Spun că e haos.
Şi italianul ăla, Ferrari.
A venit din China cu ouă. Tone.
Toate sănătoase. La fel şi Bollet.
Ne fac o ofertă bună.
Şapte franci gramul. Şi le vor asigura.
Şi nu vom mai avea nevoie de Pasteur.
Ar fi o nebunie să te întorci acolo. E prea riscant.
Nu vreau să te pierd, Herve.
Mă duc în Japonia, Baldabiou.
Chiar dacă plătesc eu toată călătoria.
Trebuie să decizi doar dacă îţi vând ţie ouăle sau altcuiva.
Am auzit că ouăle din Turcia sunt perfect sănătoase.
Acolo se duc crescătorii din Lyon.
- Şi italienii. - De ce nu facem şi noi la fel ?
Domnilor, vă rog. Nu ne putem baza pe ouăle acelea.
Cele din Japonia sunt fără cusur.
Cine ştie cu adevărat ce se petrece acolo ?
Puţini oameni au văzut ţara aceea, iar unul e chiar aici.
Vorbeşti despre fiul meu.
A fost în această călătorie de două ori.
Dacă înţelege cineva care sunt pericolele, ele acela.
El crede că poate face asta.
Eu sunt pentru încă un drum în Japonia.
Voi, domnilor, trebuie să decideţi ce vreţi.
Nu e nicio cale să-l opreşti ?
Mă tem că nu.
E altceva la mijloc.
Se pare că sunt nişte probleme acolo.
O rebeliune.
Ar putea fi periculos.
Nu pot decât să-i ofer un motiv să se întoarcă.
Nu trebuie să-ţi faci nicio grijă.
Ştiu.
Nu-mi voi face.
Sunt persoane care mă protejează acolo. Mă voi descurca.
De data aceasta, chiar a fost sfârşitul lumii
Revolta ajunsese în sat.
Eşti singură ?
Eşti rănită ?
Unde sunt ?
Hara Jubei.
Du-mă acolo. Înţelegi ?
Aşteaptă !
Cum ne-ai găsit ?
Cine te-a adus aici ?
Răspunde-mi !
N-ai ce găsi aici. E doar război. Şi nu e războiul tău.
Războiul e un joc scump.
Ai nevoie de mine. Şi eu am nevoie de tine.
Nu trebuia să vii aici.
- Păstrează-ţi aurul şi pleacă. - Hara Jubei !
Japonia e o ţară străveche.
Are legi străvechi.
Aici sunt nelegiuiri pentru care oamenii sunt condamnaţi la moarte.
Aceasta e o carabină, prietene.
Ține privirea în pământ.
Băiatul a comis o asemenea nelegiuire
când a dus un mesaj de iubire de la amanta lui.
Nu ducea niciun mesaj.
El era mesajul.
Era doar un copil.
Ține ochii în pământ.
Acum pleacă. Şi nu mai veni niciodată aici.
Mi-au trebuit 11 zile să ajung în Sakata,
unde am găsit în cele din urmă zece cutii cu ouă.
Am pus cutiile în lăzi pline cu gheaţă,
ca să nu eclozeze prea devreme.
Am ajuns pe coasta Rusiei la sfârşitul lui martie,
cu o lună mai târziu decât de obicei.
În Europa venise deja vara.
Apoi, într-o dimineaţă, am ştiut că s-a terminat.
Ouăle eclozaseră.
Viermii erau morţi.
Milioane. Muriseră toţi
Am crezut că ai murit.
Nu mai rămăsese nimic frumos pe lume.
A fost o vară îngrozitoare.
A trebuit să închidem trei din cele patru filaturi.
Baldabiou a trebuit să inventeze poveşti
pentru a explica eşecul meu.
Şi cu gândul la toate cele întâmplate,
cum dezamăgisem satul, pe Helene,
m-am cufundat în tăcere.
Aici erai.
Ce e cu tine ? N-ai mai venit de secole.
Herve, mai devreme sau mai târziu, trebuie să vorbeşti cu cineva.
Ai putea s-o faci cu mine. Ai putea s-o faci acum.
Ce s-a întâmplat ?
Ce s-a întâmplat în Japonia ?
Nu mai e nimic de spus. Ți-am spus totul.
Prostii 1
Nu mai e nimic de spus.
Dacă lucrurile vor merge tot așa, vom muri cu toţii de foame.
Trebuie făcut ceva. Ai vreo idee ?
Baldabiou !
Vom face grădina. Voi angaja toţi oamenii din sat.
Pe toţi cei care sunt destul de puternici ca să sape.
Bărbaţi, femei şi copii.
Împreună, vom construi grădina lui Helene.
Am început lucrul la sfârşitul verii.
- Pot să beau puţină apă ? - Nu munceşti destul.
Până la venirea toamnei, am terminat cea mai mare parte.
Ai scos-o tu pe aia ? Buruienile fac rău pomilor.
Le iau hrana, așa că trebuie smulse.
De ce există, dacă nu sunt bune ?
Dumnezeu le-a făcut ca să ne dea de lucru.
A venit iarna şi oamenii aveau mâncare din belşug.
Apoi, a sosit o scrisoare.
Mi-au trebuit cinci zile ca s-o deschid.
Era timbrată în Ostend,
dar avea un sigiliu japonez în colţ.
Mă duc în pat.
Vin şi eu într-un minut.
Ți-o citesc.
Dar de data asta nu vreau niciun ban.
Vreau doar să-mi promiţi că nu mai vii niciodată aici.
Promit.
"Dragul meu stăpân..."
"Nu-ţi fie teamă. Nu te mişca."
"Nu vorbi. Nu ne va vedea nimeni.”
"Rămâi așa cum eşti. Vreau să mă uit la tine."
"Noaptea e doar a noastră şi vreau să mă uit la tine."
"Trupul tău e al meu..."
",. Pielea ta... buzele tale.”
"Închide ochii."
"Nu ne poate vedea nimeni şi eu îţi sunt alături."
"Mă simţi ?”
"Când te voi atinge pentru prima oară..."
"O voi face cu buzele."
"Vei simţi căldura, dar nu vei şti unde."
"Poate va fi pe ochi."
"Îmi voi lipi gura de ochii tăi"
"şi vei simţi căldura."
"Deschide ochii, iubirea mea. Uită-te la mine."
"Ochii tăi sunt îndreptați spre sânii mei."
"Braţele tale mă ridică apoi mă lasă să mă lipesc de tine."
"Eu plâng uşor, trupul tău tremură."
"Totul e fără de sfârşit."
"Nu înţelegi ?"
"Pe vecie tu îţi vei arunca pe spate capul...”
"Iar eu pe vecie îmi voi şterge lacrimile..."
"Acest moment trebuia să fie."
"Acest moment este."
"Şi acest moment va continua de acum pentru totdeauna."
"Nu ne vom mai revedea."
"Am făcut ce ne-a fost scris să facem."
"Crede-mă, iubirea mea, am făcut-o pentru totdeauna."
"Ține-ţi viaţa departe de mine.”
"Şi, dacă e întru fericirea ta, nu ezita să uiţi această femeie, "
"care aici, spune, fără urmă de regret..."
"Adio."
În anul acela, în Edo,
s-a semnat un tratat ce autoriza exportul de ouă de viermi de mătase.
Câţiva ani mai târziu, au deschis canalul Suez.
După asta, un drum până în Japonia dura doar 20 de zile.
Şi dura şi mai puţin la întoarcere.
Începuse o nouă eră.
Anii au trecut.
Am călătorit.
Am acceptat faptul că nu vom avea un copil.
Şi un fel de pace ne-a cuprins vieţile.
Înţelegeţi ?
Dar n-a durat mult.
Nu destul de mult.
Da, dar sunteţi sigur ?
Nu e nicio schimbare. Trebuie să se odihnească.
Ne spuneţi asta de câteva săptămâni.
Nu face decât să se odihnească. L-au slăbit puterile.
- Ai răbdare. - Dar am răbdare.
- Bună ziua, Ludovic. - Bună ziua, doamnă.
Ai o clipă ?
Vreau să-ţi cer o favoare.
Vă ajut cu ce pot.
Aş vrea să-l ajutaţi pe Herve cu grădina.
Bineînţeles.
Adică în viitor.
Va avea nevoie de ajutorul tău.
Vă puteţi baza pe mine.
Bine.
A venit Beatrice.
Ne-a adus de mâncare.
Mulţumeşte-i tu din partea mea.
Şi Baldabiou ne-a trimis o duzină de prepeliţe.
Dumnezeu ştie de unde le are.
Probabil a trimis pe cineva într-o călătorie.
Sunt lucruri pe care nu ţi le-am spus, Helene.
Ştiu.
Pur şi simplu nu mi-am găsit cuvintele.
E în ordine.
Îţi aminteşti de ziua în care mi-ai arătat lotul de pământ ?
Mi-ai spus că acolo va fi o grădină.
Ai spus: "Aici vom îmbătrâni."
Suntem bătrâni, Herve ?
A murit la sfârşitul lui aprilie.
Cu câteva zile înainte ca toţi crinii ei să înflorească.
Şi apoi, s-a întâmplat ceva extraordinar.
Baldabiou a reuşit o lovitură imposibilă cu o singură mână.
Imaginaţi-vă.
L-a dat filatura sa lui Verdun,
şi-a împachetat lucrurile într-o valiză
şi a plecat pentru totdeauna.
Am cunoscut odată un om care şi-a construit propria cale ferată.
Şi partea cea mai frumoasă este că era perfect dreaptă.
Fără nicio curbă.
A avut un motiv pentru care a făcut asta.
Nu-mi amintesc care era acela.
Motivele sunt uitate.
La scurt timp după aceea am aflat ceva
ce m-a trimis într-o altă călătorie.
Deşi, de data aceasta, nu atât de departe.
A plecat la Paris.
- Aveţi vreo adresă ? - Regret, nu vă pot ajuta.
Mulţumesc foarte mult.
Cum m-ai găsit ?
Am bătut la toate uşile din Paris.
Tu ai scris scrisoarea aceea, nu-i așa ?
Nu-i așa ?
Nu eu am scris-o.
Helene.
O scrisese deja când a venit la mine.
M-a rugat să i-o traduc în japoneză. Şi i-am tradus-o.
Mi-a citit scrisoarea aceea.
Mi-a citit cuvintele acelea cu o voce
pe care n-am putut s-o uit niciodată.
Ştiu că e greu de înţeles.
Dar am auzit-o citind acea scrisoare...
Şi, mai mult decât orice, îşi dorea să fie acea femeie.
Era acea femeie.
Cu bine.
- Ludovic ? - Bună ziua, dle.
Ce cauţi aici într-o zi de duminică ? N-ar trebui să lucrezi duminica.
Am de terminat câteva lucruri. De tuns iarba şi de scos buruienile.
Cum a fost la Paris ?
Bine. Mulţumesc.
- Vrei să stai cu mine ? - Desigur.
Cred că îţi place locul acesta la fel de mult cum îmi place mie.
Foarte mult, dle.
Într-un fel, presupun că e şi grădina ta.
Vă amintiţi pomişorul pe care l-am plantat cu doamna ?
E foarte înalt acum.
Îmi pare rău, dle.
Nu trebuie să-ţi pară rău.
E o prostie.
Moartea e un lucru straniu, Ludovic.
Straniu...
Dar de ce să vă povestesc toate astea ?
De ce acum ?
Poate simţeam nevoia să spun cuiva.
Şi poate voi sunteţi aceia.
Totul a început când am venit în permisie...
Când am văzut-o pe Helene pentru prima oară.
Şi acum, ştiţi adevărata poveste.
E târziu acum. Termină-ţi treaba mâine.
"Iubitul meu, nu-ţi fie teamă."
"Nu vorbi.”
"Rămâi așa cum eşti. Îţi sunt aici, alături."
"Mă simţi ?”
"Când te voi atinge pentru prima oară, "
"vei simţi căldura, dar nu vei şti unde."
"Poate va fi pe ochi."
"Cine ar putea şterge vreodată această clipă ?"
"E fără de sfârşit. Nu înţelegi ?"
"Am făcut ce ne-a fost scris să facem."
"Crede-mă, iubirea mea, am făcut-o pentru totdeauna."
"Şi, dacă e întru fericirea ta, nu ezita să uiţi această femeie, "
"care spune acum, fără urmă de regret...
"adio."
Subtitrare descarcata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania