OpenSubtitles.org AP stops working soon, but not for VIP members -> osdb.link/vip
Dr. Henry West a fondat Clinica Atticus pentru a studia telekinezia, clarvăzărorii
şi alte fenomene stranii. Sute de pacienţi erau testaţi folosind metode ştiinţifice,
mulţi dintre ei având abilităţi ce depăşesc legile fizicii.
Micul laborator a funcţionat 10 ani înainte sa fie închis de către guvern.
Bun.
Tatăl meu a avut trei copii.
Eu, sora mea şi clinica.
Aşa au stat lucrurile.
Ştiai că dacă ai un meci de fotbal sau nu ştiu, un eveniment special,
e o şansă foarte mare ca el să nu fie prezent.
Nu mă înţelegeţi greşit, era prezent majoritatea timpului.
Doar că nu tot timpul.
Îmi amintesc c-am încercat să-l fac să creadă că am percepţie extrasenzorială.
Sau că mişc obiecte cu mintea, sperând c-o să-i captez atenţia.
Şi era atent câteva minute, iar apoi se întorcea la lucrurile lui.
Am avut 4 ani când s-a întâmplat asta.
Aşa că nu am multe amintiri cu tatăl meu.
Îmi amintesc totuşi cum mă simţeam când eram cu el.
Vorbind cu mine, ţinându-mă în braţe.
Îmi amintesc mereu de un joc pe care obişnuiam să-l jucăm
când mă punea la somn.
Îmi punea tot felul de întrebări cu privire la animale.
Câţi ochi are un peşte?
Eu spuneam, "doi."
Câte nasuri are o maimuţă?
Câte urechi are o rozătoare?
Doar despre asta era vorba.
Îmi amintesc că era foarte amuzant.
Ne-am căsătorit în anul 1965.
Am vrut copii imediat după aceea, dar Henry a spus să aşteptăm.
Pentru că atunci a finanţat clinica.
Şi apoi a mai avut o slujbă de laborator,
în acelaşi timp, pentru a ne plăti chiria.
Muncea foarte mult. Chiar şi după ce-am avut copii.
Dar şi-a iubit munca.
Ştiţi?
Un bărbat are dreptul să-şi iubească munca.
Scopul nostru a fost să facem cercetări empirice, imparţiale,
asupra oamenilor cu abilităţi excepţionale.
Psihochinezia, percepţie extrasenzorială, premoniţii.
Lucruri care sunt considerate imposibile sau parapsihologice.
Dr. West şi noi restul, am crezut că-i vorba doar de ştiinţă, în cazurile de genul.
Ne-a plăcut să facem ceea ce făceam.
Nu eram finanţaţi, desigur, dar eram foarte tineri, aşa că nu conta.
În primii ani când eram singuri, am publicat aproape 30 de articole.
Şi-am avut nişte cazuri cu adevărat excepţionale.
Toate dovedite.
Am făcut multe teste diferite,
probabil că cel mai eficient era cel care-ţi măsură abilităţile de clarvăzător,
cărţile Zener fiind implicate.
Aceasta?
Sunt liniile. Linii curbate.
Dacă alegi o carte aleatoriu, rata succesului va fi de aproape 20%
Dar am avut nişte subiecţi a cărei rată a fost aproape de 30%.
Şi nu pare că semnifică foarte mult,
dar dacă te gândeşti că am făcut fiecare test, de peste 200 de ori,
începi să înţelegi posibilitatea virtuală a cărţii.
Cred că speram cu toţii să găsim descendenta lui Nina Kulagina.
A fost o femeie din Uniunea Sovietică.
Cu adevărat impresionantă.
Abilităţile psihokinetice ale Ninei, erau foarte bine dovedite,
şi s-a ajuns până la o verificare amănunţită.
Cel mai apropiat descendent al ei, a fost Normal LeClair, un canadian.
Abilităţile psihokinetice ale lui Norman erau uneori uimitoare.
Aşa merg lucrurile.
- Destul de simplu, nu? - Da.
Încearcă să mişti masa de joc.
Este în regulă. Nu te grăbi.
Este în regulă. Ai încercat. Putem încerca mai târziu.
Dr. West a adus câţiva colegi,
nişte cercetători bine cunoscuţi în acea perioadă,
pentru a-l vedea pe Norman.
Toţi paşii au fost făcuţi
pentru a elimina orice pretindere că metodele sunt dure.
Toate variabilele au fost controlate,
acesta urma să fie momentul cheie, momentul adevărului.
Asta era dovada.
- Doamne, nu-mi vine să cred. - Explică.
- Cum am spus. - Cum explici aşa ceva?
Cum explici?
- Ce credeţi? - Dumnezeule.
Au fost cu adevărat impresionaţi.
Chiar dacă, trebuie s-o spun, nu se arătau.
Am fost fericit. Am fost fericit pentru Henry.
A muncit foarte mult pentru acel moment.
Dar apoi, chiar înainte ca cercetătorii să plece...
unul din ei a observat ceva ciudat pe încheietura unuia dintre asistenţi.
Şi s-a aflat că acel ceas, a fost echipat cu-n magnet mic din neodim.
Şi fiecare test al nostru a implicat metal, într-o oarecare măsură.
Chiar şi fierul aflat în cereale.
Şi acest individ a fost acuzat ca fiind complicele lui Normal, chiar de la început.
Chiar sub ochii noştri. A fost o lovitură mortală.
Atât pentru credibilitatea clinicii, cât şi pentru reputaţia lui Henry
A fost groaznic.
E ceva ce-ar mai trebui să ştim?
Judith?
Despre tine?
E ca şi cum aş fi într-o fântână.
Pot să văd, pot să aud, dar nimeni nu ştie că-s acolo.
Aş vrea să te ajut.
Oricare-ar fi problema.
Judith a fost adusă pentru prima oară în clinică, în septembrie 1976,
de către sora ei Margaret.
A citit despre munca pe care o facem într-o revistă sau ceva de genul.
Şi-a crezut că vom fi interesaţi de Judith.
Primul lucru pe care l-a făcut când a intrat,
a fost să-mi spună că-i ziua mea de naştere.
Lucru ce m-a luat prin surprindere.
Nu pentru c-a fost ziua mea. N-a fost, a fost ieri.
Poate c-a ghicit.
E ceva cu care ai mereu de-a face când lucrezi ca noi.
Noroc chior. Pretinderi false.
Dacă te laşi pradă unei asemenea credinţe, oricare ar fi ele,
atunci începi să uneşti lucrurile forţat.
Chiar dacă nu se potrivesc.
Judith...
părea obişnuită.
Maxim 40 de ani.
Nu pot spune că-i ceva remarcabil asupra înfăţişării ei.
A fost genul de persoană pe lângă care treceai pe stradă.
Ai putea-o saluta, zâmbi, dar atâta tot.
Nu vei avea idee că Judith a fost ce-a fost.
Am fost mai mare ca ea cu 7 ani.
A fost o prostuţă.
Şi ne-am distrat de minune.
A fost o zi, prin '35,
când a alunecat pe-o bordură şi s-a rănit la spate foarte rău.
După aceea, a avut nişte probleme cu mişcarea.
Şi durerea ei era insistentă.
A fost o durere cronică.
A fost de ajuns când eu şi soţul meu am decis să nu mai locuiască singură.
Aşa că s-a mutat cu noi şi cu copii.
După un an de la mutarea lui Judith, a început să se închidă în ea.
Stătea în camera ei zile întregi.
Nici nu ştiu dacă a mâncat.
Nu ştiu ce-a făcut când a fost singură.
Citea nişte cărţi foarte neobişnuite.
Şi atunci a început totul.
Şi ştiam că ceva nu-i bine.
Au fost nişte lucruri pe care am prins-o făcându-le... lucruri pe care...
Trebuia să fac ceva.
Şi-n zi de astăzi, o parte din mine regretă
c-am făcut ce-am făcut, dar a trebuit.
Dar dr. West a fost fascinat de Judith aproape instantaneu.
Da, cu toţii am fost.
Până în acel moment, am cercetat sute de cazuri,
am adus foarte mulţi subiecţi în laborator.
Totuşi, Judith era diferită.
Doar că în acel moment, nu ştiam cât de diferită.
Îmi poţi spune numele tău, te rog?
Judith Winstead.
Şi când te-ai născut, Judith?
În 18 februarie, 1935.
Căsătorită?
Nu-s căsătorită.
Ai fost vreodată?
Bine. Câţi fraţi ai?
Unul.
Părinţii tăi sunt în viaţă?
- Judith, părinţii tăi sunt în viaţă? - Nu.
Bun. Eşti stângace sau dreptace?
Comportamentul lui Judith a fost mereu ciudat. Încă de când a ajuns.
Dar în domeniul nostru, n-a fost ceva neobişnuit.
Aşa că n-am băgat în seamă.
Dră Winstead?
Dreptace.
Şi când ai realizat prima oară că ai anumite abilităţi?
Eşti bine, dragă?
Sângerezi. Dumnezeule.
Poftim nişte...
Daţi-i nişte şerveţele.
Dă-ţi capul pe spate, da?
Nu-i nasul ei, e mâna ei. Mâna ei sângerează.
Ce? Te-ai muşcat singură?
De ce?
Susan, s-o ducem în baie, te rog.
Atâta timp cât eşti de acord.
E în regulă. Doar ia-o.
Doar ia-o şi du-o.
Judith?
Stai, ea... Nu, nu.
Ce face? Opreşte-te.
- Opreşte-te. Calmează-te. - Să mergem.
Dră Winstead. Judith, te rog, opreşte-te.
Pentru început, Judith a venit la noi într-o manieră foarte diferită.
Majoritatea timpului, de abia facem ca subiecţii să tacă.
Cu ea, nici nu-ţi dădeai seama că-i acolo.
Cu toate astea, s-a dovedit a fi imposibil de talentată.
Nu există termen de comparaţie.
Chiar nu există comparaţie pentru talentul ei.
Dacă poţi, încearcă suma 7.
Orice combinaţie.
3 şi 4.
1 şi 6.
3 şi 4.
1 şi 6.
2 şi 5.
Judith, ce-aş vrea să încerci să faci, e să mişti roata fără s-o atingi.
Încearcă să te concentrezi. Să-ţi limpezeşti mintea.
A depăşit orice subiect pe care l-am studiat.
N-a fost nicio comparaţie posibilă.
Înţeleg cât de ciudat sună să auzi că, abilităţile ei au fost dumnezeieşti.
Bun, Judith, ce vezi de data asta?
- Judith? - O stea.
- Şi acum? - Un pătrat.
Şi ce vezi acum?
Judith, eşti bine?
Eşti bine, Judith? Eşti...
putem continua exerciţiul?
- Cred că-i... - Judith?
Cred că-i în regulă. Bun, să continuăm.
Judith, ce...
- S-a îndoit cartea. - Ce?
- S-a îndoit cartea. Luăm o pauză. - Cum adică?
Dr. West?
Gândindu-mă acum, trebuia să ştiu mai bine.
Adică da, am văzut, am fost martorii unor lucruri incredibile.
Dar nu s-a comparat.
Nu s-a comparat nimic cu Judith.
Legea atracţiei universale.
Conservarea momentului.
Astea au fost nişte legi ale fizicii bine concepute, dar ele erau încălcate.
A doua lege a termodinamicii.
Toate astea. Trebuia să fim speriaţi.
Cineva cu o asemenea putere ar...
dar eram prea entuziasmaţi să fim speriaţi.
În sfârşit aveam dovada că, nu-i o altă păcăleală;
ci e ceea ce căutăm de ani de zile.
Am avut-o pe propria, Nina Kulagina.
Ce-mi amintesc, e că trebuia să...
stea în clinică peste weekend.
Făceam asta des cu subiecţii,
pentru că evenimentele paranormale, se întâmplă de obicei în somn.
Şi-am monitorizat subiecţii pe durata nopţii
folosind dispozitive diferite de înregistrare.
În prima noapte a lui Judith, am avut un singur membru al echipei prezent.
Kenneth.
Nu cred că i-am ştiut vreodată numele.
A fost un student în acea perioadă.
Un tip foarte liniştit.
A venit dintr-o familie de ţărani. Îmi amintesc asta, pentru că şi eu vin.
A fost singur cu Judith în acea seară, stând nu foarte departe de patul ei.
Nu cred că ştia că-i filmat, pentru că-l puteţi vedea cum fumează,
acest lucru fiind interzis într-un laborator.
Nu s-a întâmplat nimic, timp de ore întregi.
Nimeni n-a aflat ce s-a întâmplat.
Dar orice-ar fi fost...
asta a fost tot pentru el.
Nu s-a mai întors niciodată.
Am încercat s-o contactăm pe sora lui Judith, Margaret.
Nu puteam să dăm de ea.
Şi-a deconectat telefonul.
A devenit foarte clar că...
Margaret a abandonat-o.
Acum trebuia să ne gândim ce ne vom face.
Puteam să-mi dau seama că Lawrence nu era aşa interesat.
Era evident.
Însă nu era aşa de evident şi cu dr. West.
Nu şi pentru mine.
Ne-am decis că vom continua testele cu ea.
Dar după acea noapte, a devenit extrem de dificil.
A fost atât de tulburător.
Comportamentul ei.
A fost atât de...
spunea nişte cuvinte şi făcea nişte lucruri care...
Zbiera cu acea voce...
Ţineţi-o!
N-a fost vocea ei.
A fost ca a unui animal.
Henry a părut cel mai afectat.
A încercat să ascundă acest lucru de ceilalţi.
Îl cunoşteam destul de bine încât să ştiu că era foarte afectat.
L-am văzut pe tata schimbându-se instantaneu.
Şi n-am avut niciun dubiu că ce s-a întâmplat în laborator, a cauzat schimbarea.
Îmi amintesc că eram în clasa a 7-a,
cu mulţi ani mai târziu, iar copii râdeau de mine.
Îl făceau nebun.
Spuneau că şi eu urma să fiu nebună.
Atunci, a fost diferit de cum e acum.
Acum, toţi merg la terapeuţi.
Merg pentru orice, pentru o mică tăietură.
Dar atunci, mergeai doar dacă era ceva grav.
Mai ales dacă era implicat şi-un tratament.
Şi-n cazul soţului meu, a fost.
De ce spui asta, Henry?
Nu înţelegi.
- Bine. - Văd ce se întâmplă.
La servici?
Nu te pot ajuta dacă nu-mi spui,
- ce crezi că se întâmplă. - Nu-ţi pot spune.
De ce-ţi este aşa frică, Henry?
Ştiu că-i greu, dar am vrea să continuăm.
- Poţi să te opreşti, Judith? - Judith, poţi să te opreşti?
Chiar am vrea să continuăm să...
Au fost 10 specializări diferite între noi.
Una în medicină, trei în psihologie.
Şi ştiam că...
aşa ceva nu-i normal.
Judith n-a fost un subiect obişnuit.
A făcut ca asta să fie clar în acel moment.
Şi-am simţit că avem nevoie de ajutor.
Am primit un dosar de la un alt analist.
A fost ceva ce-am crezut c-ar trebui să investigăm.
Am început un program de investigare prin anii '70.
Fenomenul de parapsihologie.
După 5 ani de studii recente făcut de cei de la KGB.
Nu aveam cea mai mare aşteptare.
Am simţit că pierdem timp.
Şi mi s-a părut o pierdere de timp şi bani.
Dar Marcus a fost prietenul unui prieten, aşa că m-am dus.
E dificil de explicat.
Dar puteai să simţi ceva...
o greutate, o greutate invizibilă.
Aşa a fost în tot laboratorul în momentul în care el, a intrat înăuntru.
A fost ca şi cum reprezenta o provocare pentru ea, pentru puterea ei.
Tot ce-am văzut până-n acel moment,
tot ce-a făcut Judith, la tot ceea ce-am asistat,
nu s-a comparat cu ceea ce-a făcut după apariţia lui.
Am crezut că vor face şi ei aceleaşi teste.
Cu cărţile, cu zarurile, dar n-au făcut-o.
Mi-au spus că acele teste nu erau potrivite pentru ea.
Ăsta-i un mod de-a convinge pe toţi.
Un mod uşor şi simplu de-a începe demonstraţia.
Acum înţelegi de ce te-am chemat aici?
Nu poate avea nicio explicaţie logică.
Şi e capabilă să facă aşa ceva, cu-o varietate de materiale.
Distrugând cea de-a treia lege a termodinamicii.
Până când Robert Koepp, de la Agenţia Naţională a Apărării, a apărut,
am cedat la procedurile noastre standard.
Pur şi simplu am vorbit cu ea.
A fost foarte dificil.
Ştia...
prea multe.
Gândeşte-te la orice obiect.
- Ceva din cameră? - Nu, nu neapărat.
Nu, să fie ceva dinafară camerei.
- Bine. - Bine.
Desenează ce vezi, te rog.
Şi la ce te gândeai?
La un ciocan.
- Scuzaţi-mă. - Susan?
- Henry, ea...
Nu mă sperii!
- Nu ştii! - Susan! Opreşte-te!
- Ce faci?! - Marcus!
- Susan, calmează-te. - Cum îndrăzneşti?!
- Nu ştii nimic! - Duceţi-o afară, vă rog.
Doar duceţi-o afară.
A desenat un trifoi.
În 1973, după 3 ani,
am mers în Londra pentru înmormântarea lui maică-mea.
Am fost distrusă.
Familia ei a emigrat în Londra din Irlanda,
şi era foarte mândră de moştenirea ei irlandeză.
Şi-n sicriul ei, a purtat aceiaşi broşă pe care o purta în fiecare zi.
Era un trifoi.
Cum am văzut poza, am realizat că Judith mi-a şoptit.
"N-ai fost acolo."
Şi a fost adevărat, n-am fost.
Mama mea a murit înainte să ajung acasă.
Şi acea femeie...
cumva, a ştiut.
Şi cât de multă vină.
A vrut să mă comport aşa.
A vrut să reacţionez aşa.
Să mă umilească în faţa colegilor,
să mă transforme în ceva ce-am încercat să nu devin.
Incidentul cu Susan a fost foarte tulburător,
pentru că ne-a arătat abilitatea lui Judith de-a ne influenţa.
Cu sigurant îl influenţa pe Henry.
A început să se retragă. Şi nu-i stătea în caracter.
Credeam că se va lupta cu implicarea guvernului,
dar nu s-a întâmplat asta.
S-a retras iar ei au preluat controlul.
Mâna mea!
Foloseşte cătuşa de acolo.
Înapoi. O să-i rupi mâna.
Înapoi. Ce faci cu ea?
Spune-i lui Robert.
I-a revenit pulsul. Notează-l.
14 minute şi 27 de secunde.
- Vreo deteriorare fizică? - Nici măcar una.
Isuse.
Iar face pe ea. Luaţi prosoapele.
Acolo. Luaţi-l.
- Nu. - E bine. Mulţumesc.
Înapoi.
Verificaţi-o! Asiguraţi-vă că-i bine!
Nu aia, aia.
Odată martori la ceea ce-am văzut cu toţii,
a devenit un scenariu foarte diferit.
Nu conta ce noţiuni preconcepute aveam înainte să vizitez clinica.
Ce-a contat acum, a fost siguranţă naţională.
N-am riscat nimic.
Toate dovezile au fost verificate meticulos
de către analiştii de top al Departamentului Apărării.
Mostre de ţesuturi au fost extrase.
Mostra de sânge a fost extrasă.
Planuri au fost puse imediat în mişcare pentru a controla situaţia.
Clinica a fost închisă.
Am vrut să verificăm toate testele făcute.
Protocoale de securitate erau puse-n mişcare.
A fost un efort militar coordonat, cu suportul celor din gurvern.
Soldaţii erau prezenţi în laborator, armaţi până-n dinţi.
Am fost acolo pentru că am crezut.
Acum am vrut să vedem.
Camera-i pregătită.
- Luminile. - Începeţi.
Cred că are o criză.
- Henry? - Doctore?
- Pune-i o mână sub cap. - Aprinde lumina.
- Ţine-i gura deschisă. - Aprinde lumina!
Unde-i?
Opriţi bliţurile.
Raportul celor de la agenţie s-a transformat radical.
Ne uităm la dovezi,
am revăzut filmările de la incidentul cu criza.
Dr. West nu avea probleme cu epilepsia sau probleme asemănătoare,
aşa că-i improbabil ca bliţurile să-i fi cauzat asta.
Nu spunem nici că dra Winstead a cauzat criza,
dar cu siguranţă nici nu negăm.
Multe întâlniri au fost ţinute pentru a discuta despre ameninţare.
Nu pot vorbi ce-am discutat, dar vă pot spune că,
dacă e să informăm Casa Albă cu privire la o aşa nebunie,
ar trebui să fie adevărată.
Toate explicaţiile farmacologice şi psihologice, au fost excluse.
Rezultatele ei au arătat un nivel ridicat de electrolit.
O substanţă complet necunoscută a fost găsită-n mostra ţesutului.
Era ceva în interiorul ei.
Fără îndoială.
Nu o boală.
Nu un parazit.
Un demon.
Crezi că ştii ce-a cauzat criza?
- Henry? - Da.
- Iei noul tratament? - Nu are de-a face cu asta.
Henry, e foarte important să-ţi ţii...
Îl iau.
Noaptea, văd lucruri.
Nu pot să mă opresc din gândire.
Încerc, dar...
Chiar şi când sunt cu familia, o simt.
Mi-e teamă.
Mi-e teamă de ce li s-ar putea întâmpla.
Dar, da, îmi iau noul tratament.
Când cei de la KGB au învăţat despre abilitatea lui Nina Kulagina,
au efectuat un test pe-o broască vie.
Asta a fost în 1970.
Sovieticii au vrut să vadă dacă Nina poate afecta telekinetic,
impulsul bioelectric într-un ţesut viu.
Să mărească şi să scadă bătăile inimii.
Din câte se spune, a reuşit.
Guvernul nostru a vrut să vadă dacă pot face acelaşi lucru cu Judith.
Doamne Dumnezeule.
Isuse.
- De ce latră? - Ea e. Încă face asta.
O face şi câinelui.
Nu, ea!
Aprinde lumina!
Închideţi camera, acum. Acum!
Bun, linişte.
Linişte.
Linişte! Toată lumea, linişte.
Nu mişcaţi.
Ce mama... să verifice cineva. Robert, ce se întâmplă?
Uşor. În linişte.
Linişte.
Marcus.
- Să nu mişte nimeni. - Cine mă atinge?
Porneşte lumina! Porneşte lumina. Acum!
Porneşte lumina.
Luaţi-o!
Imaginează-ţi să fii la 22, 23 de ani, în cea mai mare formă şi armat la maxim.
Şi să fii speriat de-o doamnă care ţi-ar fi putu fi învăţătoare.
Asta s-a întâmplat atunci.
Înţelegeţi?
Lucrurile au luat o întorsătură după acel incident.
Cred că în total, erau...
şase sau şapte incidente inexplicabile ce s-au întâmplat.
Toate în exteriorul clinicii.
Unul din verişorii unui cercetător al guvernului
aproape a murit într-un accident rutier în lanţ.
Tata unui soldat a fost atacat de-un câine.
A fost un incendiu, dacă-mi amintesc bine.
Şi alte evenimente.
Toate aceste lucruri, poate a fost o simplă coincidenţă,
însă toate s-au întâmplat
asupra familiilor membrilor care erau în acea încăpere.
Fiul meu Jeffrey a început să se trezească noaptea
ţipând datorită coşmarurilor.
Eu şi soţia mea am aflat că-i ceva comun la sugari.
Nu ştiu.
Nu ştiu dacă-i aşa sau nu.
A fost foarte sinistru.
Eu...
Am început să cred că poate munca mea, mă urmăreşte acasă.
M-am simţit prost pentru Sergent.
Tatăl lui a fost muşcat foarte rău de un câine.
Pit bull, parcă.
Şi lăsaţi-mă să vă spun, ea ştia.
La o zi după incident, a continuat să se holbeze la el.
Nu a spus nimănui.
Nimeni nu a aflat decât următoarea săptămână.
Dar ea ştia.
Tot acel timp, ea ştia.
A fost târziu în acea seară în laborator.
Şi din întâmplare am zărit o agrafă pe jos,
în interiorul balonului în care stătea Judith.
Acel mediu a fost curăţat foarte meticulos.
A fost aproape steril.
Aşa că nu era nicio explicaţie cum a ajuns acolo.
Oricum...
Am luat-o şi-am băgat-o în buzunar
şi nu m-am mai gândit la asta.
Eram acasă la soră-mea pentru ziua nepoţelului.
Eu şi soţia mea n-am avut copii, iar Matthew ne era foarte drag.
Şi-mi amintesc că mi-am luat cheile şi parcă am auzit că a căzut ceva pe jos
din buzunarul meu.
A fost agrafa.
Burt, încetează.
- Claire, e Matt! - Ce?!
Matthew!
Dumnezeule!
Matthew? Matthew?
- Dumnezeule! Dragule! - Nu respira!
S-a blocat pe căile respiratorii.
Puteam să port orice pantaloni în acea zi, dar i-am purtat pe ăia.
Şi exact agrafa a fost lucrul pe care l-a găsit?
Dintre toate lucrurile din lume,
o chitanţă, o gumă...
asta trebuia să cadă din buzunarul meu în acel moment, nu?
N-a putut să cadă în cele 5 zile dinaintea incidentului?
Nu putea să cadă-n altă parte?
N-a putut să cadă-n coşul cu rufe?
În maşina de spălat? În uscător? Trebuia la Matthew acasă?
De ziua lui?
Şi felul cum lătra câinele, a fost de parcă...
Ce s-a întâmplat n-a fost în accident.
Asta a fost tot. Mă săturasem.
Doar după 10 ani am auzit iar de Lawrence.
El şi soţia lui se mutase la ţară după cele întâmplate.
Am fost surprins să văd că n-a plecat din clinică mai repede.
Păcat că Matthew a murit.
Nu cred că Lawrence s-a iertat vreodată.
N-am ţinut socoteală asupra evenimentelor petrecute în exteriorul clinicii.
S-au întâmplat prea multe ca să fie o coincidenţă.
Dar asta ne-a făcut să ne regândim strategia.
Ce vom folosi s-o imobilizăm?
Fentanil.
Gazul ar trebui s-o pună la somn în câteva secunde.
Însă ar putea s-o şi omoare.
Nu, nu.
N-o poţi ţine acolo.
- Nu-i momentul compasiunii. - E o fiinţă umană.
Sunt legi împotriva acestui tip de tratament, cu-n motiv.
Cine crezi că face acele legi?
- Ăsta-i laboratorul meu. - Nu, nu mai e.
Am stat în spate şi mi-am ţinut gura în timp ce tu...
Şi-ar fi trebuit să rămâi aşa, tăcut.
Scoteţi-l de aici.
Nu trebuia să vă sun.
Stai puţin.
Chiar crezi că eşti echipat să-i faci faţă?
Micul tău laborator cu bliţurile şi cu percepţiile extrasenzoriale?
Uite-o...
dar apoi dispare.
Acum revine.
Poţi vedea şi-n restul pozelor.
Pentru scurte momente... n-a fost în cameră.
Poate că nici în clădire n-a fost.
Înţelegi ce-ţi spun?
Nu avem control asupra ei şi nu doar noi vom fi supuşi riscului.
Şi dacă o controlezi, cine va fi atunci la risc?
Am recunoscut pericolul permiţându-i să rămână nelimitat.
A fost o putere imensă.
Şi decât să continuăm s-o explicăm, am decis c-ar trebui să-l rănim.
Repetă după mine: unu, doi, trei, patru, cinci.
Instrucţiunile sunt clare.
Repetă după mine: unu, doi, trei, patru, cinci.
Vei coopera.
Asta-i o hartă divizată în cinci secţiuni.
Unu, doi, trei patru, cinci.
Vreau să asculţi cu mare atenţie şi vreau să te concentrezi.
Sunt artilerii şi arme biologice în una dintre acele regiuni.
Uită-te la hartă şi spune-mi numărul regiunii.
Spune-mi unde se află.
Vei coopera. Pune-o deoparte.
O parte din mine se vă simţii mereu responsabil.
Pentru c-a fost ideea mea să anunţăm armata.
Nu ştiu ce-am fi făcut altceva.
Dar mă întreb dacă Henry ar fi în viaţă dacă aş fi venit cu o...
soluţie mai rezonabilă.
Sergent.
Mă auzi?
Dră Winstead, instrucţiunile tale,
sunt de-al face pe Sergentul Parella să spună următoarele cuvinte:
"repoziţionează submarinele nucleare din Marea Baltică."
Încă o dată,
"repoziţionează submarinele nucleare din Marea Baltică."
Instrucţiunile sunt clare.
Câţi ochi are un peşte?
- Dă volumul mai tare. - Câte urechi are o rozătoare?
Câte nasuri are o maimuţă?
Câte braţe are o balenă?
Câte copite are un cal?
- Câte nasuri are o maimuţă? - Dr. West?
- Câte dungi are o zebră? - Dr. West.
Câţi ochi are un peşte?
Câte urechi are un elefant?
Câte dungi are o zebră?
Câţi ochi are un peşte?
- Câţi ochi are un peşte? - Henry.
Câte nasuri are o maimuţă?
- Dr. West. - Câte nasuri are o maimuţă?
Câte nasuri are o maimuţă?
Câte nasuri...
Nu poţi controla aşa ceva.
Nu-mi pasă cine eşti sau câte arme ai.
După toate lucrurile alea... nu te poţi juca cu demonul.
Şi dacă o faci, fii sigur să faci tu regulile.
Acel tip de demon...
doar gândindu-te, vorbind despre asta.
Chiar şi cei care fac acest film şi cei care-l urmăresc...
invitaţii lucruri rele în viaţa voastră.
Pentru mine e prea târziu.
Toate lucrurile pe care le-am văzut.
N-a fost ca-n cărţi sau filme sau faze ireale de care auzi.
Dacă acele cazuri erau legale, te pot asigura că interveneam.
Acest caz e real.
N-a existat informaţii speculative.
N-a fost niciun şarlatan care încerca să facă un ban.
Asta a fost singurul caz de posesie, confirmat de către guvern.
Îndoielnic, cel mai important lucru ce l-am învăţat
a fost să aflăm că are inteligenţă.
Asta însemna că puteam să-l analizăm.
Planul nostru a fost să-i utilizăm abilităţile pentru a putea
opri concentrarea ei psihologică.
Aşa că ori coopera, ori suferea.
Dar au fost opţiuni greşite,
pentru că ambele opţiuni o făceau pe Judith să sufere.
Credinţa lor a fost c-ar trebui să-i controleze fizic, corpul,
să-i elibereze mintea pentru a putea controla forţa interioară.
Să posede posesia, să spun aşa.
De parc-ar funcţiona.
Liber, din nou.
Au dus-o pe acea femeie în pragul limitei.
Judith Winstead, persoana.
Mi-a părut rău pentru ea.
Dar n-am putut face nimic s-o ajutăm.
Te rog, opreşte-te.
Am vrut ca într-un final, să putem control forţa din interiorul ei.
Odată ce-o controlăm pe ea, am putea să controlăm şi forţa.
Odată ce s-a întâmplat asta,
natura implicării noastre s-a schimbat drastic.
A fost... şocant.
Dar în acel moment nu părea aşa.
Ştiam că se apropie ceva.
Cu câteva seri înainte de asta, l-am găsit ghemuit în vană.
Vorbind singur.
Plângând.
A fost speriat de moarte.
Henry a fost aproape de impas.
După un timp, de abia dacă mai venea în laborator.
Se închidea în birou câteva ore bune.
Câteodată îl puteai auzi cum bolboroseşte.
Lucrurile astea exagerau.
Cred. Cred că acea forţă l-a făcut aşa pe dr. West.
Credeţi-mă. Am făcut o verificare completă.
Ştiam totul.
Ştiam despre terapie, despre tratament.
Ce s-a întâmplat n-a fost datorită psihozei.
Poate c-ar trebui să faci o pauză de la lucru.
Henry? Poate c-ar trebui să-ţi iei liber?
Nu contează unde sunt. E peste tot.
E ca o umbră. Doar că nu-i a mea.
Simţi că te urmăreşte, umbra.
Cred că deja m-a prins.
Să fiu sincer, Henry, cred că-i foarte tulburător.
De asta foloseşti camera?
- Tot timpul înregistrăm şedinţele. - Nu video.
Lucrurile stau diferit acum.
- Ei te-au pus să faci asta? - Cine?
Asta-i pentru a se asigura că nu spun nimic?
Nu ştiu despre ce vorbeşti.
Merg prea departe.
Vor să controleze totul, dar nu pot.
E prea puternic.
E prea influent.
Ia-o uşor, Henry.
Încerc să te fac să înţelegi.
Se întâmplă ceva.
- Cu tine? - Da.
Cu mine, apoi poate cu tine, apoi poate cu ei.
Pe oricine alege.
Nu există ştiinţă-n lume pentru asta, dar ei cred că este.
Nu mai contează ce spun.
O să vezi tu. Aşa că foloseşte-ţi cameră.
Scrie-mi numele. Scrie-mi numele pe cer.
Nu-mi pasă, pentru că...
dacă fac în continuare ce fac acum...
Dă din cap dacă mă auzi.
Bun.
Ce vreau să faci acum, e să te concentrezi pe persoana de la televizor.
Dă din cap dacă înţelegi.
Vreau să-mi spui numele.
Instrucţiunile sunt clare.
Spune-mi numele persoanei care-i la televizor.
Alan.
Turcott.
Acum, vreau să-mi spui locaţia lui curentă.
Hanscom.
În bază. Baza militară.
Să vorbim cu ei.
- Spune-le că o să încercăm. - O să încercăm.
Sunt pregătiţi.
Ascultă cu mare atenţie ce-ţi voi spune.
Ce vreau să faci acum,
e să încerci să influenţezi respiraţia lui Turcott.
Începe.
Instrucţiunile sunt clare.
- Spune-i să se oprească. - Opreşte-te.
- Spune-i să se oprească! - Opreşte-te.
Am spus să te opreşti!
Gazeaz-o!
În cele din urmă, ne-am dat seama ce se întâmplă.
Şi am fost atât de fraieri că n-am realizat mai repede
care-i cu adevărat intenţia guvernului.
S-o facă o armă.
Având abilitatea de-a aduna informaţii de la distanţă.
De-a citi mintea liderilor străini,
de-a şti exact care-i următorul lor plan de atac.
Unde erau şi la ce se gândeau în orice moment.
Şi, dacă era necesar, să le oprească plămânii şi inima.
De la mii de km distanţă.
Ne uităm la ceva nemaipomenit.
Atacurile puteau fi strategice şi fără implicare fizică.
Rigorile testărilor lor au crescut foarte mult.
Cu cât o presau mai mult, cu atât devenea mai provocatoare.
El, forţa.
Am tratat-o ca pe-o forţă destructivă.
Ce-am făcut noi, a redus testele în viitorul apropiat.
Trebuia să înţelegem această putere dacă voiam s-o folosim.
Ce eşti?
Cum îţi alegi gazda?
Acum.
Spune-mi numele tău.
Deveneau foarte frustraţi pentru că tot ce spunea,
părea doar bolboroseli.
Au continuat s-o curenteze.
Când nu răspundea pe placul lor, o curentau din nou.
Măreau voltajul şi-o curentau din nou.
Analiştii noştri au putut să afle ceea ce-a spus Judith.
Se pare că n-a bolborosit.
"Întreabă-mă ce sunt."
Ce eşti?
"Creatură ce eşti, întreabă-mă cum aleg."
Cum îţi alegi gazda?
"Totul se va termina curând. Spune-o."
Totul se va termina curând.
S-a dovedit că forţa respectivă a fost tot timpul în control.
Ademenindu-ne doar.
Atrăgându-ne mai aproape.
Şi-n loc să ne oprim, cum ştiam cu toţii că trebuia,
am continuat.
Eram atât de aproape de-a descoperi ceva extrem de greu de oprit.
Afecta pe toată lumea, dar asta-i natura oricărei lupte.
Înaintează şi vei fi oprit.
De asta trebuie ca tu să fii cu forţa cea mai mare.
Îi auzeai cum discutau idei noi şi strategii,
tehnici de despărţire, dar nimeni n-a discutat ce era evident.
Că sunt unele lucruri în lume,
ce nu le vom înţelege niciodată.
Şi Judith Winstead a fost una din acele lucruri.
A fost exact opusul a ceea ce te învaţă religia.
A fost o uimire chiar şi pentru noi.
Şi săracul preot...
a fost doar un pion.
Nu doream să implicăm biserica.
N-am vrut să se transforme într-un spectacol.
În acelaşi timp, trebuia s-o controlăm cumva.
Şi aceasta.
Şi asta are nevoie de amprentă.
- Ai înţeles totul? - Da.
La cameră, te rog.
Am înţeles.
Bun.
Ai întrebări?
Nu.
Bun.
În ultima noapte din laborator...
a fost o nebunie curată.
Ne-au spus să ne dublăm armele, doar să fim în siguranţă.
Urma ceva foarte periculos.
Toţi erau pregătiţi mintal pentru ceea ce urma.
Trebuia să-l scoatem din laborator şi nu puteam să-l scoatem cu-n civil.
Trebuia să-l transferăm într-unul de-al nostru.
Când am ajuns în acea seară la laborator
şi-am aflat ce urma să facă...
am împietrit.
Am vrut să strig să nu facă asta.
Dar n-am spus nimic.
Am vrut să plec de acolo.
Îmi amintesc c-am vrut să mă strecor pe uşa din spate când nu se uită nimeni.
Şi normal că n-am putut face asta.
Deşi trebuia.
Începe.
Recepţionat.
Opriţi transferul.
Sângele lui Isus îţi comandă!
Supune-te Lui!
Luaţi-l de acolo.
- Gazaţi-o. - Ajutor!
Luaţi-l!
Luaţi-l. Asiguraţi-vă că-i bine.
Eşti bine?
- Am să elimin gazul. - Nu. Aşteaptă.
A funcţionat? A funcţionat?
Nu ştiu.
Scutur-o puţin.
Încă-i leşinată.
Nu, nu. Electrozii s-au deconectat. Vezi?
Rahat.
- Eşti sigur că-i inconştientă? - Nu.
- Putem s-o gazăm iar? - Ar putea fi prea mult.
Nu intru acolo decât dacă-i complet...
- Nu avem nimic dacă-i moartă. - Dacă n-o conectăm iar...
- Eşti nebun? - Nu avem nimic dacă-i moartă.
- Gazeaz-o iar! - Robert, n-o fă.
- N-am s-o gazez din nou. - Acum!
- Gazeaz-o! - Nu.
Robert, nu.
Bilateralele?
Bifrontalele.
Ce faci? Ce faci? Dă-te înapoi.
Am să-l verific. Am să-i verific pulsul.
- Asta-i tot? - Da.
Să eliberăm din nou...
Ieşi de acolo. Să mergem. Haide.
Situaţia a fost un dezastru în orice fel posibil.
Poliţia locală s-a implicat, apoi presa.
Au vrut cu toţii să ştie ce s-a întâmplat.
Aveau dreptul să ştie povestea.
Dar nu pe toată.
Tot nu am voie să vă spun ce s-a întâmplat cu exactitate.
Mai ales despre evenimentele de după acea seară.
Dar vă pot spune că...
au fost luate măsuri, cu cel mai bun scop de-a ne proteja ţară.
N-am aflat decât recent ce s-a întâmplat cu soră-mea.
Şi oricât de groaznic ar suna, mă bucur că s-a întâmplat aşa.
A fost o persoană bună.
A fost.
Dar oamenii se schimbă.
Chiar şi cei buni.
Ştiu că povestea oficială spune c-a fost nebun.
A fost un cercetător nebun,
care şi-a pierdut mintea în ultimele momente.
Dar credeţi-mă când vă spun că Henry West n-a fost nebun.
Ceea ce ne lasă cu explicaţia alternativă.
Ce-i asta?
Te rog, ajută-mă.
Acest incident de posesie, rămâne singurul de această natură recunoscut de guvern.
Dr. Henry West a fost văzut ultima dată pe 23 octombrie, 1976,
el fiind declarat mort în anul 1982, locurile pe unde a umblat rămân necunoscute.
OpenSubtitles.org AP stops working soon, but not for VIP members -> osdb.link/vip