traducerea şi adaptarea George Bectaş
titrarea manuală dani67.Titrari Team
- Cine-o fi? - De unde să ştiu?
Singura întrebare adevărată pe care trebuie să ne-o punem
pe tot parcursul vieţii, este...
"Cât valorează viaţa unui om?"
Cunoscându-ţi valoarea e ca şi cum vei şti în ce zi vei muri.
Eu?! Eu valorez 20 de milioane de dolari.
Aş renunţa până la ultimul bănuţ numai să-mi recapăt vechea viaţă.
FAMILIA
Dragă, trezeşte-te. Am ajuns.
- Căcat! Era şi timpul. - Warren, vezi cum vorbeşti.
Mamă suntem pe drum de 11 ore
şi pute aici mai rău ca-n găoaza unui sconcs.
Ăsta nu-i motiv să vorbeşti ca un golan.
- E de la câine. - Serios că-i de la câine...
Dacă-l mai spălai din când în când, cum te-am rugat, n-ar fi problema asta.
- Da, da. Trebuie să găsim numărul 10. - Următoarea pe stânga.
- Dar n-are numere. - Stansfield ne-a spus asta.
Uite-o, aia e. Continuă... pe stânga şi apoi...
Uite-o! Perfect.
Opreşte aici.
Am ajuns.
Asta este.
- Nu e curent. - Ba e. Cred că e oprit de la panou.
- Mamă, ce faci? - Alung şobolanii.
- Sunt şobolani aici? - Nu se ştie niciodată!
- Te avertizez, n-o să stau aici. - Belle nu începe, te rog.
Nici taică-tu nu-i suportă.
Dă-i 24 de ore şi o să omoare toate rozătoarele de aici.
Belle, camera ta e sus pe dreapta, Warren, vizavi de soră-ta.
E frig aici.
Atunci să fac focul, da?
- Idioţii au uitat televizorul. - Mâine, au spus!
Mda, întotdeauna mâine.
Nu mă mai frecaţi la cap de fiecare dată când lipseşte ceva.
- Vorbiţi voi cu ei. - Ştie cineva cum se numeşte locul ăsta?
- Cholong-sur-Avre, Normandia. - Da, Avre e un râu.
În afară de faptul că ai noştri au debarcat aici în '44,
- pentru ce e cunoscută Normandia? - Brânza Camembert.
Răchia Calvados.
Pe Riviera le aveai pe amândouă.
- Plus mult soare. - Mda, la fel şi în Paris.
Da, bine.
Dar aici locuim de acum, unde se face brânza şi asta e!
Obişnuiţi-vă cu realitatea.
Malavita!
Băiat bun!
Auzi, dragă...
- Vrei să te ajut la bagaje? - Nu, nu! Mă descurc!
Trimite copiii la culcare. Trebuie să se ducă la şcoală mâine.
Bine.
Ştiu că n-a fost vina ta, dar n-am putut să spun nimic.
Pe unde naiba ai umblat?
Am verificat curtea.
Şi-i aşa mare?
Încercam să mă orientez.
Am fost cu câinele să-i găsesc şi lui un loc.
Mâine... Îmi găsesc şi mie unul.
N-avem cereale, nici pâine prăjită, nici unt de arahide,
aşa că mulţumiţi-vă cu ce am luat dimineaţă de la brutărie.
- Unde-i şcoala? - Le-am făcut o hartă.
- Avem acelaşi nume de familie? - Nu. Suntem familia Blake.
Mişto.
Pentru orice eventualitate.
- Ai părul umed. - Mamă... sunt bine.
- Să ai o zi frumoasă! - Pa, tată.
- Vă iubesc. - Şi eu.
- Mă duc prin oraş după alimente. - De acord.
Încearcă să nu leneveşti toată ziua în halatul ăla, da?
- De ce? Din cauza vecinilor? - Nu, pentru moralul tău.
Stau bine cu moralul, nu-ţi face griji, mă simt doar puţin năuc.
Tu te adaptezi mai repede decât mine în chestiile astea.
- Ce spunem vecinilor? - Mai lasă-mi timp să mă gândesc la asta.
Între timp le bag un zâmbet larg până o să-mi vină o idee.
Iar Stansfield m-a rugat să mă asigur că nu ieşi pe poartă.
- Până când? - Până vine el.
- Şi să nu mai aduci vorba de Rivieră. - Păi şi de unde venim?
Din State Unite, dragă.
- N-arată prea bine. - Ne-au retrogradat la juniori.
- Ne-ntâlnim la prânz? - De acord.
Bun!
Poftiţi.
Mulţumesc, domnişoară.
E ceva prin zonă care să merite vizitat...
Vreun monument...
E un muzeu al Presei foarte frumos la Verneuille,
Mai e Biserica Sfânta Cecilia,
care are vitraliile din secolul XV.
- Pot ajunge pe jos? - Nu. E în oraşul următor la 20 km.
În oraşul următor...
Tu eşti yankeul.
Ce vrei?
Dacă eşti american, trebuie să fii bogat.
Cred că ai citit multe cărţi groase ca să atingi un asemenea intelect.
Face mişto de tine.
O faci pe deşteptul cu noi, nu-i aşa?
Bine. Putem trece la subiect. Cu ce vă ocupaţi?
Intimidări, taxe de protecţie, şantaj.
Aveţi monopolul sau vă împărţiţi piaţa? În ce vă investiţi mălaiul?
Bine ai venit în Cholong, yankeule.
Scuze, ce căutaţi?
Deo beo deo cacauet Du Beurre de Cacahuete
- Unt de arahide. - Nu ţinem asemenea lucruri, dnă.
Doar am întrebat.
Scuzaţi-mă, dar unde pot găsi pastele?
În capăt, pe dreapta, după mâncarea pentru câini.
- Merci. - Cu plăcere.
Unt de arahide
20 la sută din americani sunt obezi.
Alunele sunt bune pentru maimuţe
Se poartă mereu de parcă ar stăpâni locul
E adevărat că ne-au eliberat în '44, dar de atunci ne-au cotropit.
Nu mai zic cât sunt de molipsitori.
Copiii noştri se îmbracă la fel,
ascultă aceeaşi muzică, se uită la aceleaşi seriale.
Mănâncă burgeri la micul dejun, la prânz şi la cină.
Vă costă 92 de franci.
Păstrează restul.
Vedeţi? Nu-s rafinaţi sau înzestraţi, dar măcar sunt generoşi.
- E bună de ceva? - Cred că e comestibilă.
- Cum merge cu recunoaştere? - Bine.
Spune.
Cei patru dobitoci care s-au dat la tine, sunt în clasa a 12-a
şi organizează balul şcolii.
Aminteşte-mi să nu mă duc.
Malacul cu şapcă e căpitanul echipei de rugby
Face orice să ia note bune la mate E prieten cu Jimi Hendrix ăla,
care e îndrăgostit de tipa cu fundă roz în păr.
Tipa care vine direct din oraşul Gotham,
ţine piaţa neagră cu ţigări a şcolii.
Bârfitoarele de lângă geam sunt surorile boului care muge în colţ.
- El ţi-a umflat ochiul? - Da.
Nu-ţi face griji că i-l umflu şi eu. Deja i-am aflat punctul slab.
- Care e? - Are nevoie de boxe
pentru petrecerea pe care o dă peste două săptămâni.
Un singur tip îi poate face rost,
iar ăla e tocilarul de acolo care stă singur.
- Nu pierzi timpul, nu? - Nu am timp de pierdut.
Bon apetit!
În 1931 bunicul au fost unul din şoferii celor 200 de Cadillacuri
închiriate de legendarul Vito Genovese pentru cortegiul funerar al soţiei sale.
În 1957, tatăl meu, Cesare Manzoni,
a fost unul din cei 107 capi din toată ţara invitaţi la Consfătuirea din Apalaşi
care s-a sfârşit într-o vânătoare de mafioţi.
M-aţi putea vedea semnând pontajul într-o fabrică?
Aş fi putut fi un rebel,
să muncesc cinstit ca să-l enervez pe tata,
dar asta nu s-a întâmplat.
Am preluat afacerile familiei din proprie iniţiativă.
Nu m-a obligat nimeni.
Chiar şi acum, cu cei mai buni asasini după minepe urmele mele,
gata să mă lichideze ca să încaseze cele 3 milioane de dolari,
nu am niciun regret.
Şi pe bune...
În adâncul sufletului mă simt flatat.
Trandafirii necesită tot timpul dragoste şi atenţie.
Da...
- V-aţi mutat recent? - Da, ieri.
Americani?
E de bine sau de rău?
Ştiţi, Franţa e destinaţia preferată pentru străini.
Staţi mult aici?
Nu, nu am rămas prea mult nicăieri. Ne mutăm foarte des...
din cauza muncii mele.
Cu ce vă ocupaţi?
Sunt scriitor.
Scriitor?!
Ce fel de scriitor?
Romancier?
Nu, poate într-o zi,
dar pe moment scriu chestii istorice.
Debarcările. De-asta ne aflăm aici.
Debarcările? E un subiect vast.
Da.
Şi ce subiect abordaţi?
Ce subiect?
Păi, Infanteria Marină. E ca un fel de omagiu adus lor.
Ştiam că doar Armata a fost implicată în debarcări.
Da, dar scriu despre Armată în tot întregul ei, începând cu Flota.
Înainte de debarcări au existat îmbarcările, nu?
Sigur.
Cred că veţi dedica un întreg capitol "Operaţiunii Overlord".
Nu cred că un singur capitol ar acoperi tot.
Ceea ce Regimentul 314 Infanterie a făcut la Taubenhof e totul pentru mine.
Băieţi tineri...
Majoritatea erau din Texas, nu?
Da, da. Ăia erau cowboy adevăraţi.
Cu siguranţă.
Iisuse, deja e 4. Trebuie să intru în casă.
Copiii trebuie să se întoarcă de la şcoală.
Mi-a făcut plăcere.
Şi mie.
De ce mama mă-sii nu i-am zis că-s romancier?
Fereastra ilustrează viaţa Sfântului Martin.
Sunt vitralii din secolul XV.
Cumva vizitaţi regiunea?
Nu, m-am mutat aici împreună cu familia.
Nu stăm foarte departe de aici.
Bine aţi venit la noi.
Primim întotdeauna cu bucurie noi membri în parohia noastră.
A bientot.
Pe curând.
E uimitor. Ştiai că şi eu sunt colecţionar?
- Serios? - Da, dar nu ca tine.
Abia am început acum câteva luni.
Singurul care-mi lipseşte e numărul 8 din echipa PSG-ului.
Nu sunt sigur, dar cred că te pot ajuta cu asta.
Dacă o ai, sincer, îţi dau orice vrei pe ea.
Batem palma, frate.
Vrei să te ducem noi?
Mulţumesc, dar am stat jos toată ziua. Îmi face bine mersul pe jos.
- Sigur, dar ne putem cunoaşte mai bine. - Şi să-ţi arătăm oraşul.
Nu va dura mult.
Haide, Miss America.
O plimbare scurtă să te primim cum trebuie în frumosul nostru oraş.
Aşa şi ăştia au ocazia să mai înveţe nişte engleză.
Te-ai rătăcit?
Cred că am încurcat strada.
- Unde locuieşti? - Rue des Favorites.
E la kilometri distanţă.
O să se întunece până ajungi acasă.
Deschide portiera.
Deci?
Doar o plimbare scurtă.
Tu eşti şefa.
Am ieşit din oraş, nu?
Trebuie să vezi parcul, unde toată lumea îşi dă întâlnire în weekend.
Îţi place înotul?
Sigur.
Am un sentiment că Miss America o să ne dea pe spate la piscină.
- Ce aveţi de gând să faceţi? - Luăm o scurtă pauză.
Cred că mai bine o să plec acasă.
E prea mult pentru prima zi.
Linişteşte-te.
Stăm doar cinci minute ca să ne cunoaştem mai bine.
Hei, băieţi...
Dacă aşa agăţaţi femeile, n-o să ajungeţi prea departe.
Fetele nu sunt nişte păpuşi cărora le-o trageţi în parc, da?
Viitorul vostru depinde de femei.
Nu vă pasă de el?
Aşa că aveţi grijă de femei, sau n-o să aveţi parte de viitor.
O, nu! Maşinuţa mea!
Mama a luat provizii pentru întreg anul.
- A găsit şi unt de arahide? - Glumeşti.
- Salut. - Salut!
Cum v-a fost ziua?
Bună.
Bine.
Închisoarea statală Attica, New York
Să trăiţi, Don Lucchese. Aţi cerut nişte gheaţă?
Nu-i el.
Bine, bine. Voi mai căuta.
Bine.
Şi profesorii? Cum sunt?
- Destul de buni. - De căcat.
Warren, ai putea să nu mai foloseşti căcat în fiecare propoziţie?!
- Scuze, mamă. - Nu mai suntem la Brooklyn.
Fiule, maică-ta are dreptate. Nu mai suntem în Brooklyn.
De fapt, nu există un loc mai îndepărtat de Brooklyn
decât fundătura asta de căcat.
Răspund eu.
Terminaţi voi, apoi ajutaţi-o pe mama să strângă.
Cum a fost prima zi?
Destul de bună.
Ai ceva să-mi comunici?
Nimic deosebit. Nu.
- Copiii la şcoală? - Se descurcă mai bine decât noi.
Am auzit că te-ai întâlnit cu un vecin. Despre ce aţi vorbit?
Nimic deosebit. Doar despre trandafiri.
Trandafiri?! Bine. Se poate vorbi ore-n şir despre trandafiri.
Ştii, mă gândeam...
Ce zici de asta ca profesie? Scriitor.
Scriitor? Bun. Ar explica natura ta sedentară.
- Bine, rămâne scriitor. - Limitează-te la argumente simple.
Romane simple, literatură pentru copii, rahaturi de-astea.
- Romane de război, poate?! - Nu.
Altceva?
Au uitat de televizor, nu găsim cinci cutii cu lucruri...
Şoferul a alunecat cu camionul în şanţ a stricat televizorul,
am comandat altul o să ajungă săptămâna asta.
- Nu ştiu nimic despre cutii. - Fie.
Mourad...
Mourad... Benkassem. Avea un magazin în Nisa. Îl ştii?
E tipul care i-a vândut nevestei mele nişte produse italiene.
A dispărut acum două zile. Ai idee pe unde ar putea fi?
- De ce mă întrebi pe mine? - L-ai bătut măr acum două săptămâni.
Dacă nu eram acolo, l-ai fi ucis.
Bietul de el mi-a dat 12 homari, spunându-mi că-s proaspăt prinşi din mare.
Când i-am desfăcut, erau congelaţi, putreziţi,
Putea să-mi omoare întreaga familie.
- De ce naiba voiai 12 homari, Fred? - Am făcut o chetă cu vecinii.
N-ai voie să te apuci de afaceri, Freddie, ţine minte asta.
Nu voiam decât să pun mâna pe nişte bănuţi, atât.
Pentru ce naiba? Aveai de gând să pleci în concediu?
Deci nu ştii unde e Murad?
Nu, dar dacă-l găseşti, să-i transmiţi din partea mea
că nu-i plătesc homarii ăia de căcat.
Încearcă să te acomodezi Fred. M-am săturat să-ţi caut locuinţă
la fiecare 90 de zile. Mă pot baza că vei încerca?
Sigur. Atâta vreme cât mă pot baza pe tine.
Ştii ce se va întâmpla cu tine şi cu ai tăi dacă te vor găsi?
Tu trebuie să te asiguri că asta nu se va întâmpla, nu?
Adică, asta e treaba ta.
Încearcă să nu-mi faci treaba imposibilă.
Trebuie să plec. Mă întorc în câteva zile.
Te las cu Di Cicco şi cu Mimmo.
Măi, voi dormi mai bine de acum.
- Salut-o pe Maggie din partea mea. - Da, sigur.
Ce-a zis?
Aceleaşi rahaturi tipice.
Djaramambo...
Ce fel de nume mai e şi ăsta?!
Puneţi-le acolo.
Bine.
Salut băieţi.
Luaţi-vă ceva de mâncare.
Mă bucur că aţi reuşit să ajungeţi.
- Willy, salut! - Ce petrecere!
Ce faci? Să-ţi aduc ceva?
Da, nişte scotch şi gheaţă.
Vin imediat.
Ce s-a întâmplat, dragă?!
Ce e?
Nu, eram...
eram în curte... în Brooklyn.
- Am visat. - Încearcă să nu te mai gândeşti.
- N-o să mai dormi deloc. - Da.
Dacă povestea ce urmează nu mi s-ar fi întâmplat mie,
n-aş fi fost în stare s-o inventez.
Din versiunea povestită de Stansfield nu mai ştiu ce e adevărat sau nu.
Dar trebuie să-şi ţină gura, fiindcă-l obligă datoria.
Pentru mine e diferit. Eu fac ceva pe ea de datorie.
Nu vreau decât ca adevărul, întregul adevăr,
să fie spus măcar o dată, să se afle ce s-a întâmplat de fapt.
Chiar dacă nimeni nu va citi aceste rânduri.
Cu ce ştoarfă te duci să-ţi petreci noaptea?
Maggie, poţi să-mi aduci o cafea?
Orice băbătie e mai atrăgătoare ca tine.
Dragă, mă auzi?
Hei, nu m-ai auzit când te-am strigat?
Las-o baltă cu atitudinea de armăsar italian, bine?
Dragă, lucram.
Am putea afla ce făceai la maşina aia de scris?
Da, scriu...
Nu te cred, Giovanni, aşa că păstrează-te pentru vecini.
- Nu, ţi-am zis. Chiar scriam. - Abia ştii să citeşti.
Acum o să feţi o carte despre debarcările din Normandia?
Habar n-ai măcar cine a fost Eisenhower.
Uită de debarcări. Aia era de faţadă. Scriu despre altceva.
Aşadar, împărtăşeşte-ne.
Despre ce scrii?
- Memoriile. - Eram sigură!
- Stansfield zice că-i o idee bună. - Şi eu zic că-i o idee bună,
de acoperire, dar nu să te apuci să-ţi scrii memoriile tale de rahat.
- Ai idee ce nebunie va provoca asta? - Cine a zis că o să şi public?
Chiar sper să nu. Parcă şi văd poza ta pe copertă,
- Unicul Giovanni Manzoni. - Dragă, trebuie să o dau afară.
Îmi face bine să scriu adevărul.
Chiar dacă sunt singura persoană care-o va citi,
trebuie să-mi amintesc originile, înţelegi?
Nu prin ochii vechii găşti, nici a agenţilor.
- Ci prin proprii mei ochi. - Dragule, te înţeleg,
dar ai putea să scorneşti altceva.
Să fiu soţie de scriitor nu e chiar fascinant,
am mai mult rolul de trofeu. Ai fi putut să mă întrebi şi pe mine.
Dar m-ai făcut arhitect cât am stat în sudul Franţei.
- Hai scuteşte-mă. - Tot cartierul venea la mine
să le construiesc piscine şi cuptoare pentru pizza.
Ştii ce?! Las-o baltă.
Dacă ai putea fi instalator pentru cinci minute chiar ţi-aş mulţumi.
- Apa de la chiuvetă e maronie. - Ai chemat pe cineva?
Am sunat pe cineva, am făcut două programări, dar n-a venit deloc.
- Unde te mai duci? - Să muncesc în locul tău.
Băga-mi-aş!
- Salut, băieţi! - Bună, Maggie.
Ardei copţi în ulei de măsline. Exact cum vă place, cu mult usturoi.
- E foarte drăguţ din partea ta, Maggie. - Doar mirosul îţi aminteşte de casă.
- Mai aveţi pâine? - Da.
Păi atacaţi, ce mai aşteptaţi?!
Trebuia să veniţi la 9.00, n-aţi apărut nici până la prânz, care-i faza?
Da. Ştiu. Veniţi sigur de data asta?
Bine, în regulă. Nu, voi fi acasă.
Nu plec nicăieri, dar nu mă faceţi să aştept, vă rog.
- V-a zis Stan de grătar? - Da.
- Nu ştiu de unde i-a venit lui Gio... - Fred!
Lui Fred...
Nu ştiu de unde i-a venit ideea, dar chiar e pornit pe asta.
Şefu' crede că e o idee bună, că o să vă împrieteniţi cu vecinii.
Să ne împrietenim... Nu mă înjura, te rog.
- Ce bun e! - Dacă mi-ar fi zis cineva
că o să trăiesc în tărâmul smântânii...
Aseară, la restaurantul la care am mâncat, era smântână în supă,
în friptura de viţel şi-n plăcinta de mere.
- Doamne, să nu mai zic de unt... - Untul e şi mai nasol. Îl bagă peste tot.
Şi nici măcar nu e natural.
Poftim?
Corpul uman n-a fost făcut să lupte cu atâtea grăsimi saturate.
Untul pătrunde în ţesut apoi se depune şi se întăreşte ca noroiul.
Îţi face aorta mai ţeapănă decât o crosă de hockey.
Pe când uleiul de măsline îţi alintă măruntaiele,
nelăsând nimic în urmă decât parfumul său.
Aşa e.
- Uleiul era folosit şi în Biblie. - A, da.
Merci.
De ce nu-i zici că nu vrei sos, în loc să-l dai la o parte?
- Trebuie să ne integrăm, îţi aminteşti? - Da, dar există nişte limite.
Grătarul ăla nu mai vine odată...
Măcar atunci să avem parte de mâncare ca lumea.
- Cum ţi-a fost dimineaţa? - Ocupată.
- Mişto! - Ce ai pentru mine?
Mulţumesc.
Uite. Tema la mate.
Pot să mă bazez pe tine când voi avea nevoie?
Ai cuvântul meu.
Am aici o reclamaţie despre mica ta afacere.
Dacă-mi laşi nişte timp să o falsific, ai tăi nu vor afla niciodată.
- Şi ce vrei la schimb? - Să împărţim piaţa de tutun 50-50.
Batem palma?
Nu te mişca.
Ia una înainte şi-ai să te simţi ca un cal.
Eşti tare.
- Eşti un pervers. - Mulţumesc. Dar tu?
- O fată mi-a luat penarul roz. - Ai aflat cine-a făcut-o?
Mi-a luat ceva timp, dar până la urmă am aflat.
- Eşti o maniacă. - Îţi mulţumesc.
Ştii cine-i ăla?
Da. E student.
Îi ţine locul Balenei cât e în concediu de maternitate.
A început ieri.
Toate fufele din ultimul an umblă după el, aşa că nu ştiu câte şanse ai.
Colac peste pupăză, e obsedat de matematică.
Se pregăteşte pentru un examen greu.
Tocilarii de mate sunt atât de dificili.
De ce nu cauţi vreun şmecher? Ăştia gândesc mai puţin.
Ce vezi prima dată la un tip?
Ochii.
- Cei de la numărul 12 cum sunt? - Soţia e cleptomană.
Are interdicţie la magazinul din Alencon. Soţul a avut o operaţie pe cord.
În afară de astea, nimic deosebit.
Mai puţin copilul care-i repetent în clasa a 7-a.
- Crezi că vor veni la grătar? - Ah, nu-ţi face griji.
Toată lumea va fi acolo. Abia aşteaptă să vadă cine sunteţi.
E evenimentul weekendului.
- Ce naiba e asta? E bună. - Calvados.
- Ce naiba-i Calvados? - O răchie să te-ncălzească la maţe.
- Mi s-a mai întâmplat... - Când, atunci în Texas?
Salut. Sunt Ramirez, instalatorul.
Ai zis că vii în 5 minute acum 45 de minute.
Ştii vorba de pe-aici? Mai bine mai târziu decât niciodată.
Mulţumesc.
Uită-te la ţevile astea. Cred că au o sută de ani.
- Asta e explicaţia pentru culoarea apei? - N-am spus asta.
- Păi ce spui atunci? - Că ar putea fi de la ţevi.
- Dar ar putea fi şi cauză externă. - Externă?
Sigur. Coloana principală.
Dar, pentru aia trebuie să faci cerere la primărie.
Şi ce ar trebui să fac în privinţa ţevilor?
- Pe moment? - Da.
Nimic.
Ştii, dacă e legat de bani, putem rezolva într-un fel.
Banii nu rezolvă totul.
Dar eşti norocos dacă ai bani, pentru că înlocuirea instalaţiei
te va costa o mână şi un picior, cum obişnuim să spunem pe aici.
Dacă nu chiar ambele mâini şi ambele picioare.
Ce crezi c-ar trebui să fac?
O suni pe nevastă-mea,
plăteşti 50 la sută avans şi faci o nouă programare.
Suntem o familie de instalatori. Nevasta ţine contabilitatea,
fiul face ASE-ul la facultatea din Alencon, suntem o familie distinsă de instalatori.
Tată şi fiu, de cinci generaţii.
- Felicitări. - Mulţumesc.
- Iar dumneavoastră cu ce vă ocupaţi? - Îţi arăt imediat.
Al Capone spunea mereu:
Întotdeauna e mai bine să ceri amabil cu un pistol în mână,
decât să ceri doar amabil.
Mulţumim pentru tot.
Cu plăcere. Hei, mi-aţi putea da nişte cafea?
Espressorul nostru s-a stricat de la transport.
- Imediat. - Mulţumesc.
Bună ziua.
Salut.
- Am nevoie de meditaţii. - Ai nevoie de meditaţii la matematică?
Dacă nu predaţi şi altceva.
- Nu. Predau doar matematică. - Bine.
Aşadar...
La ce nivel te încadrezi?
Ce-i mai important, un nivel înalt sau motivaţia?
- Motivaţia. - Doar de-asta am.
- Unde-s boxele? - Tata nu mă lasă să le împrumut.
M-ai chemat aici doar ca să-mi spui asta?
Nu, ca să-ţi dau eu asta.
Ce nu înţeleg e cum a putut să-şi rupă piciorul în halul ăsta,
doar dintr-o căzătură pe scări.
Am scările din piatră şi sunt puţin cam abrupte.
Da, dar n-aveţi 200 de trepte.
Fracturile astea arată ca şi cum omul a căzut de la etajul şase.
Avea şi geanta cu scule pe umăr şi ciocanul s-ar putea să-l fi lovit
şi cumva să fi...
Asta ar putea să explice una sau două fracturi, nu 12.
- Cum vă explicaţi 12 fracturi? - Habar n-am. Nu sunt doctor.
Sunt scriitor.
Îl cunosc.
E prieten cu soţul meu.
Dar acum are barbă.
Ştiţi unde l-aş putea găsi?
Nu.
Şi el a dispărut.
- Aveţi idee unde ar fi putut pleca? - Hei, pe cine cauţi de fapt?
- Pe tata sau pe tipul ăla? - În munca noastră
trebuie să urmărim fiecare fir. De regulă fiecare indiciu conduce la altul.
Dar dvs? De ce FBI-ul se ocupă de caz?
Face parte dintr-un proiect de cooperare între ţările noastre.
Îmi puteţi arăta legitimaţia?
Bineînţeles.
În următoarele capitole mă voi arăta ca unul din cei mai nemiloşi ticăloşi
de pe suprafaţa pământului.
Nu mă voi ascunde, voi spune povestea fără să încerc să mă spoiesc.
Dar în acest capitol, voi face invers.
Şi vă voi demonstra că dacă priviţi atent, sunt un tip corect.
Vă voi demonstra în zece puncte, ca în listele lui Letterman din Late Show.
Deci, să începem.
Numărul 10 Sunt întotdeauna direct.
Întotdeauna.
Mi-ai promis că-mi dai banii... Unde-mi sunt banii?
Numărul 9 Niciodată nu caut ţap ispăşitor.
Numărul 8
Dacă-mi dai o misiune, o duc la capăt întotdeauna.
Pericol! ACID
Numărul 7 Nu i-am dispreţuit niciodată
pe cei cărora le-a fost teamă de mine.
Să nu vă mişcaţi 10 minute, m-aţi auzit?
Numărul 6 Nu l-am trădat niciodată
pe tipul care mi-a dat primul pistol.
Aţi lucrat vreodată pentru omul acesta?
Numărul 5 Nu am dorit răul nimănui.
Hei omule! Alo, ce faci?
Lasă, e în regulă.
Numărul 4 Am trăit în afara legii,
însă doar nelegiuiţii nu m-au judecat.
Numărul 3 Oricine nu mă contrazice
se poate aştepta numai la lucruri bune din partea mea.
Fără poze. Ai priceput?
Mulţumesc.
Numărul 2 Salut, Giovanni!
În cartierul meu, cât am stat acolo nu s-a dat nici măcar o spargere.
Oamenii au trăit şi au dormit în linişte.
Numărul 1 Cel mai important din cele zece motive
care mă fac un băiat bun, e că nu-mi place să provoc aiurea necazuri
deoarece toate nevoile mele sadice sunt satisfăcute când aduc belele
pentru un motiv întemeiat.
Stai, că n-am terminat.
- Credeam că te-ai lăsat. - M-am lăsat. Doar una, simt nevoia.
- Eşti bine? - Aşa şi-aşa.
Îmi imaginam cum împachetez tot, ca să ne mutăm iar
când vor afla că l-ai ucis pe instalator.
Dar nu l-am ucis. L-am dus la spital.
De ce a trebuit să-l faci franjuri?
E singurul instalator pe rază de 30 km.
Dar şi-a bătut joc de noi, te-a făcut să-l aştepţi atât.
- Iisuse, dar am supravieţuit. - Başca tipul a încercat să mă jumulească.
Încerca să mă facă să schimb toată ţevăraia,
fără să mă asigure că asta va rezolva problema.
- Aşa că pune-te tu în locul meu. - Cu siguranţă că nu l-aş fi bătut.
- Şi cine o să repare ţevile de-acum? - Cine-o să repare magazinul
care a ars când am ajuns aici?
Magazinele ajung în flăcări pe oriunde ajungem.
Instalatorul mi-a zis că s-ar putea să fie de la ţeava principală.
- Mă duc la primar mâine. - O să-l faci pe primar acum?
Nu, nu. O s-o rezolv. Voi merge până la capăt.
Da, da sigur...
Da, sigur, nu-ţi face griji.
Ce faci?
Vorbesc cu tine.
Ştii că mă înnebuneşti atât de mult.
Eşti mai frumoasă ca oricând atunci când eşti nervoasă.
- Eşti dus. - Ba nu.
Trebuie să mă duc la un psihiatru.
- Tu eşti psihiatrul meu. - Doamne fereşte!
Ştii ce mă incită şi mai mult?
Când îi pui pe jar şi pe ceilalţi...
Nu ştiu despre ce vorbeşti.
Hai, Gio, nu aici.
- Dă-te jos de pe mine. - Ba nu, începem aici...
apoi continuăm pe hol şi terminăm pe podea în bucătărie.
Ia spune-mi, cine e acest Henri pe care l-ai invitat?
Ţi-a zis cineva de el?
Nu, a sunat să afle când începe ospăţul.
- A sunat? - Da.
- Deci? Cine e? - E profesor la şcoală.
Adică va fi profesor. Mai are de dat nişte examene.
Îmi dă meditaţii.
Meditaţii?
Da, meditaţii la matematică.
Bun...
Măcar folosiţi prezervativ?
- Mamă! - Ce e?
Meditaţiile le facem la şcoală, la bibliotecă.
Aşa, şi?
Ştii că dorinţa te ia prin surprindere.
Nu aşteaptă niciodată locul sau momentul potrivit.
Tatăl tău e un exemplu.
Prima dată când a sărit pe mine a fost la biserică,
ultimul loc în care mă aşteptam să-mi pierd virginitatea.
Va fi diferit pentru mine, mamă.
Eu voi alege când şi unde şi va fi cu iubirea vieţii mele.
Dragule, nu puteai lua altceva decât Coca Cola?
De ce? Cu asta se aşteaptă să-i servim.
- Cu ce?! Coca Cola? - Nu. Cu poşircă americană,
cu haleală grasă, unsuroasă, de yankei. La asta se aşteaptă, la mâncare depravată.
Să nu cumva să foloseşti
asemenea hal de vocabular în faţa tatălui tău.
Da, bine. Mamă, ascultă-mă.
Francezii-s sătui de mâncare sănătoasă, de tărâţe fierte şi buruieni de mare.
Se aşteaptă la culoare, zgomot şi exces.
Vor rodeo şi halcă de friptură de un kil.
- Nu sunt aşa de sigură. - Ai încredere în mine, te rog.
Vor face coadă la uşă, ca la bordel.
- Tot oraşul a început să vină. - Da, se pare că au succes.
- Da, şefu'. - Cum merge?
Destul de bine.
- Ajung într-o oră. - Bine.
Între timp mergeţi şi voi la petrecere.
- Sunteţi sigur? - Sunteţi vecini doar.
- Bine. - Deci mergeţi acolo, la petrecere.
Bine.
- Ce-a zis? - Că trebuie să mergem la petrecere.
Mă bazez pe voi doi. N-o daţi în bară. Fiţi politicoşi, purtaţi-vă normal.
- Nu faceţi nimic special, bine? - Bine.
- Warren, l-ai chemat şi pe tata? - Da, a zis că vine imediat
- ce-şi termină capitolul. - Of, Doamne!
- Ce-a vrut să zică prin capitolul său? - N-am idee.
Dar pentru supravieţuirea speciei cel mai bine e să nu afle nimeni.
- Bine? - Da.
În regulă.
Salutare! Bine aţi venit! Mulţumesc foarte mult că aţi venit.
Sunt superbe! Mulţumesc frumos. Sunt Maggie.
- Îmi pare bine de cunoştinţă. - Suntem vecini.
Bună ziua, îmi pare bine. El e fiul meu, Warren.
Ea e fiica mea Belle.
Îmi pare bine să vă cunosc.
Bine aţi venit.
Poftiţi, intraţi, eu sunt Maggie.
Recunosc că sunt foarte curios
să gust un hamburger adevărat făcut de americani adevăraţi.
Să sperăm că în mai puţin de 10 minute dorinţa vă va fi îndeplinită.
O să duci argintăria uşurel înapoi unde ai găsit-o,
altfel o să-ţi rup ambele mâini. Vin imediat!
Scuzaţi-mă.
Scumpo, vreau să-l găseşti pe taică-tău
şi să-i zici că dacă nu aprinde grătarul în următoarele 5 minute, dau foc la casă.
- Vă rog să mă scuzaţi. - Scuzaţi întreruperea.
Toată lumea te aşteaptă să aprinzi grătarul.
Da, da.
- Eşti bine? - Da.
Scrisul mă consumă. Mă simt...
de parcă m-aş uita în oglindă toată ziua.
- O să-ţi revii? - Da...
Mă gândeam la tine şi la fratele tău...
N-am făcut mereu ceea ce era corect pentru voi.
V-am pus într-o situaţie neplăcută.
Îmi pare rău de asta.
Tată...
Despre ce vorbeşti?
Eşti cel mai bun tată pe care şi l-ar dori cineva.
- Serios? - Să-mi bag, dacă nu.
Păi atunci, hai să petrecem.
- Sunteţi bine, băieţi? - Da!
- Maggie, tu faci cele mai bune paste. - Mulţumesc.
Dacă te mai afişezi cu pastele astea
lumea o să-şi dea seama că de fapt sunteţi italieni.
Am adăugat nişte smântână să duc lumea în eroare.
Dar nu aşa se face, dle Blake. Aţi pus prea mulţi cărbuni, prea repede.
Ştiţi, nu e prima dată când fac un grătar.
- Eu fac foc cu lemne. - Durează mai mult,
- dar rezultatul e mult mai bun. - Cărbunii dvs nu-s de calitate.
Cumpăraţi-i de la Michel, stă în partea de nord a oraşului.
- Sau folosiţi lemn foarte uscat. - N-o să ia foc niciodată.
Ar trebui să goliţi cuva şi să o luaţi de la capăt.
- Va dura mai puţin. - Haideţi, domnule Blake.
Un om nu poate avea atâtea aptitudini.
Harul de a scrie cuvinte frumoase şi cel de a aprinde focul.
- Salut, Stan. - Dai ceva de băut unui prieten?
Da, lasă-mă câteva minute să pornesc focul.
- Aşteaptă-mă la bar. - Nu te grăbi.
Domnilor, în două minute burgerii vor sfârâi
şi vor fi gătiţi aproape de perfecţiune.
- Faină adunare. - Felicitări pentru reuşită.
Da, dar îi lipseşte... nu ştiu,
un anume je ne sais quoi.
Nu, îţi lipsesc fascinantele reuniuni cu gaşca de şmecheri ce zac la umbră.
Haide, Stan. Fii mai respectuos.
Tipii erau familia mea.
Chiar dacă i-am dat în gât, tot familie rămân pentru mine.
Cu ei am trăit cei mai frumoşi ani din viaţă.
- Whalberg a întrebat de tine. - Whalberg...
E drăguţ că-şi face griji pentru mine. Am auzit ca fost ales în Senat.
Întotdeauna a fost marele lui vis. Are întâlniri săptămânale la Casa Albă.
Inteligent gagiul.
- Până la urmă ce vrea? - Vrea să ştie cum tu...
cu ce te mai ocupi.
- Spune-i că-s scriitor. - I-am zis.
Şi asta-l deranjează.
N-are de ce să-şi facă griji.
N-am scris decât câteva pagini până acum, despre nişte chestii la întâmplare.
- Ai de gând să spui toată povestea? - Cum aş putea să s-o spun?!
Dacă vreau ca lumea să mă creadă, trebuie să mai nuanţez,
- altfel vor crede că am inventat totul. - Chiar vrei ca lumea să o citească.
Deocamdată nu e decât un pretext.
- Ce găseşti nostim? - N-am publicat niciun cuvânt
şi deodată sunt un scriitor celebru la Casa Albă.
Mulţumim mult că aţi venit. Poftiţi gogoşi făcute de mine.
- Mulţumim frumos. - Au revoir
La revedere.
N-a venit?
Zisese că poate va veni, are examen săptămâna viitoare.
Ascultă, draga mea, nu-l cunosc pe băiat, dar trebuie să fii niţel cretin,
dacă preferă matematica unei fete frumoase.
- Înţelegi ce-ţi spun? - După ce termin cu el,
n-o să mai poată număra nici cu degetele.
Aşa te vreau!
- Bună, Maggie! - Salut, Stan. Mulţumesc că ai venit.
Îl ştii pe Vinnie Vitale, nu Fred?
Ce fraier sunt, doar era unul de-ai tăi.
În orice caz, Auggie Campania l-a turnat la poliţie.
Ce măcel am găsit când ne-am dus să-l săltăm...
Foarte trist.
Ne dăduse pe tavă tot clanul. Am acoperit toată ierarhia.
- Datorită ţie, Freddie. - Ce vrei să spui, Stan?
Tu ai fost primul care a dat un exemplu bun,
dându-ţi în gât toată familia.
Acum toţi cred că te ascunzi pe undeva şi te bronzezi până-n gaura curului.
Eşti cea mai bună campanie publicitară pe care am avut-o.
Mulţumesc de invitaţie şi ne vedem curând.
Pentru puţin.
Băga-mi-aş!
Ai observat vreodată la tata câte stări e capabil să-şi exprime
doar cu expresia Băga-mi-aş?
- Înseamnă că tata e incult? - Nu, e trecut prin multe.
Vorbeşte ca să se facă înţeles, nu doar să sune aparte.
Deci pentru el băga-mi-aş ar putea însemna
"Fir-ar să fie, în ce rahat m-am băgat",
sau "Ce paste grozave", sau "o să-l găbjesc pe individul ăla"
Aşadar, de ce un tip ca ăsta, stă treaz toată noaptea la scris,
când poate exprima întreaga paletă de sentimente umane cu un singur cuvânt.
Deci, după cum v-am spus deja, testele arată că apa e potabilă.
Dar la mine apa e maronie când deschid robinetul.
Poate că la dvs instalaţia e mai veche.
Care-i treaba cu staţia de epurare a apei despre care am auzit?
Abia a fost dată în folosinţă. Mergeţi şi verificaţi.
Domnule Blake, ştiu că întotdeauna primarul e ţapul ispăşitor,
dar acum, chiar n-am făcut nimic.
Câteodată, atunci când nu faci nimic, te faci vinovat de o groază de lucruri.
Ascultaţi, domnule Blake...
N-am niciun dinte împotriva străinilor, dar abia ce-aţi apărut aici.
Aşa că lăsaţi-ne să ne rezolvăm problemele cum ştim noi.
Sigur, s-ar putea să dureze, dar întotdeauna găsim o soluţie.
Domnule Blake, a fost o plăcere să vă cunosc.
Şi mie mi-a făcut plăcere, dle primar.
- Astea-s chiar bune, ai avansat. - Pentru că am avut un profesor bun.
Poate, însă curând nu vei mai avea nevoie de el.
- Mai spune-mi o dată, când ai examenele? - Săptămâna viitoare.
- Şi ce se va întâmpla dacă le iei? - Păi...
Bănuiesc că mă voi muta la Paris să-mi găsesc de lucru.
Bun. Hai să-ţi găsesc ceva mai dificil de rezolvat.
Îţi dau o problemă cu turbine.
Apa e deja maronie până ajunge la noi. Noi suntem ultimii de pe coloană.
Aşa că de ce toată lumea ne ia la sulă pentru asta?
De ce nu mergeţi să aflaţi cine e cu adevărat responsabil?
Chiar aş vrea să aflu. Daţi-mi un indiciu şi vă promit că nimeni nu se mai ia de dvs.
Îngrăşămintele chimice dau culoarea maronie a apei.
Îngrăşăminte...
Şi nu-s 50 de fabrici de îngrăşăminte prin preajmă. E numai una.
Mă scuzaţi de deranj.
Ştiu, Iisuse, că familia mea îţi încearcă răbdarea,
dar Tu ştii că nu-s oameni răi. Au nevoie de Tine să-i călăuzeşti.
Şi mă bazez pe Tine, fiindcă nu mă descurc singură.
Amin.
- Părinte, m-aţi speriat. - Dacă e vreun loc unde să nu vă fie frică,
- acela e biserica. - Da, aveţi dreptate. Îmi cer scuze.
Ştiţi, nu e prima dată când veniţi în miezul zilei pentru rugăciunea solitară,
dar nu veniţi niciodată la slujbă.
Da, dar... Vin oricât de des pot.
Aşteptam un enoriaş care se pare că nu mai ajunge.
Doriţi să-i luaţi locul la spovedanie?
Eu?
Mărturisesc, sunt ani buni de când nu m-am spovedit.
Atunci măcar pentru asta ar trebui să cereţi iertare.
Bănuiesc că există vreo clauză de confidenţialitate.
Nu vreau ca nimic din ce spun să transpire din clădire.
Suntem legaţi de ceva mult mai sacru decât o clauză de confidenţialitate.
Secretul confesionalului. Nu vă fie teamă.
Poftiţi!
- Warren, ţi-ai făcut tema? - Tema?
Tema pe care ţi-am dat-o pentru ultimul număr al gazetei şcolii.
O frază scurtă în engleză, cu înţelesuri multiple şi joc de cuvinte.
- Aia... - Warren, ediţia se va tipări la noapte,
aşa că nu-mi spune că n-ai făcut-o.
- Sigur că am făcut-o. - Minunat. Pot să o văd?
- Da. - Doar că o am în minte.
- Lăsaţi-mă cinci minute s-o scriu. - Cinci minute, nicio secundă în plus.
Mai mult decât suficient.
Calambururi... În engleză.
- Salut. Te distrezi bine? - Da.
- Ce piesă e la operă? - La operă... Nu ţi-ar plăcea, Don Luchese.
Au pus în scenă Boris Cel Bun, scrisă de un rus.
Păi de ce să nu-mi placă?!
Dacă-i Cel bun pentru tine, e Cel bun şi pentru mine.
Nu, e pe dos.
Dacă n-o să-i placă asta, atunci să fie sănătoasă.
Haideţi la "Gazetă"!
Dragule, au publicat poezia fiului tău.
Serios?
O s-o citesc în avion.
Gary!
Poţi munci măcar cinci minute pe zi? Doar de dragul meu.
- Şefu', da'-s în pauză. - Mişcă-ţi curul ca să nu ţi-l umflu!
Vincenzo, cred că m-am îndrăgostit.
- Cine-i norocoasa? - I se zice Miss Aprilie.
Ar trebui să o aştepţi pe cea din vară.
Pentru asta n-ar trebui să te laşi.
- Salut, Morales! - Am un pachet pentru dvs, şefu'
- Ce-ţi face genunchiul? - Mult mai bine, mulţumesc.
Pare că-i trimis de nepotul meu.
- Cafeaua mea. - Trebuie să guşti din asta, Morales.
Mi-ar plăcea, dar avem o problemă în Aripa C.
- O să-ţi păstrez puţină. - Mulţumesc.
- Specialitate de acasă? - Nu, un tip din Milano m-a iniţiat.
Nu-i la fel de cremoasă precum cea irlandeză, dar măcar e mai puţin greţoasă.
- Sănătate! - Sănătate.
- Ce zici? - Da, e bună.
- Ăsta-i în franceză, nu? - Dă-mi să văd.
Am învăţat patru limbi străine şi recent am început să învăţ chineza.
Zeci de ani am dat la oase prin Chinatown.
N-am înţeles o iotă din ce spuneau ăia. M-am gândit că măcar atâta le datorez.
Da, e în franceză.
"Dacă-i Cel bun pentru tine..."
"E destul de Cel bun şi pentru mine."
Cheamă-l pe Morales.
Vă rog să mă urmaţi. Dl Chambard vă poate primi acum.
Ah, dl Blake.
Nu vreau să fiu nepoliticos, dar nu am mult timp.
Trebuie să prind un avion.
Da?
- Sunteţi motociclist. - Da, dintotdeauna.
Cu ce vă pot ajuta?
Sper că n-aţi venit şi dvs pentru culoarea apei.
- Ba mă tem că da. - Dac-am reuşi
să oprim mentalitatea asta învechită: chimicale egal poluare.
Da, perfect de acord.
Însă atunci când pornesc apa la bucătărie şi curge toată maronie,
nu vreau apă maronie. Vreau să fie cristal.
Atunci cumpăraţi-vă apă îmbuteliată.
Dacă e vreun un lucru pe care-l urăsc, e acela de a fi întrerupt.
Aşa că te mai întreb o singură dată şi te sfătuiesc să fii foarte atent.
Când deschid robinetul şi apa care curge e maronie,
nu vreau să mai fie maronie. Vreau să fie limpede precum cristalul.
- Aşadar, ce-ai putea face pentru mine? - Turbina...
- Turbina? - Da. Opriţi pompele.
Şi unde e turbina asta?
Lângă cisterna numărul cinci.
Bun.
Nu! Am copii!
Dac-o să deschizi gura despre tărăşenia asta
n-o să mai ai copii.
- Da' ce faci? - Îmi omor timpul aşteptându-te.
Pe unde-ai umblat?
Am plimbat câinele.
- Ai citit manuscrisul... - Ţine de meseria mea, Fred, nu te enerva.
- Trebuie să te supraveghez. - Şi la ce să mă aştept data viitoare?
- O să sari din budă? - Nu, nu eu, dar Di Chicco ar putea.
Mă uimeşti, Fred. Serios. Nu eşti atât de analfabet, pe cât pari.
Chestia asta mai are nevoie de şlefuire, dar începi să-ţi dezvolţi un stil al tău.
Mi-a plăcut cum ai scris
despre negocierile de pace cu Familia Esteban,
după războiul pentu teritorii. Ai făcut o con...cesie.
Uite asta înseamnă un eufemism, Fred.
Tu de fapt le-ai pupat bucile puturoase de columbieni.
Stan, parcă avusesem o înţelegere. Să nu ne insultăm.
Dacă ai fi stat cu curu-n scaunul ăsta, nu te-ai fi simţit insultat.
Pe de altă parte, trimiterile la persoana mea sunt cam de dure.
Câinele de pază al F.B.I.-ului mi-a distrus ultimii şase ani din viaţă.
Are ochii tulburi... ca ai unui peşte putred.
Ar fi în stare să-şi trimită mama în judecată pentru fentarea fiscului.
Ai măcelărit gramatica... Freddy, potoleşte-te.
Te-ai sustras supravegherii, iar asta îmi e suficient
să închid chiar acum Programul de Protecţie a Martorilor,
fără ca papiţoii de la Washington să poată face ceva.
Iar dacă mai încerci vreo figură din asta o să-ţi pun o brăţară electronică.
Nu crezi că exagerezi puţin? Pentru ce atâta tămbălău?
Pentru câteva pagini scrise în garaj în mijlocul pustietăţii?
Dacă treaba aia devine publică, eşti un om mort.
Stan...
Cu toţii vom muri.
Dar trebuie să fiu sincer cu tine.
Moartea cauzată de aceste cuvinte, e nobilă faţă de moartea ce mi-e sortită.
Dă-mi să citesc şi restul, după ce termini.
Bine?
Ai în faţa ochilor un devorator de lectură. Abia aştept să văd finalul.
Belle...
Îmi pare rău... Azi e o zi deosebită pentru mine.
Ştiu. Ai examen mâine.
Da, am tren la 07.15 diseară şi...
nu vom face meditaţii astăzi.
Nici nu voiam asta.
Am adunat nişte exerciţii să le faci acasă.
Sunt ecuaţii.
Şi eu am una pe care aş vrea să o rezolvi.
Ce e mai frumoasă decât viaţa însăşi?
Te macină pe dinăuntru,
te face să râzi şi să plângi toată ziua
şi te aduce în starea să faci orice, oricând.
Belle...
Băga-mi-aş!
Iubito, îmi pare rău,
dar numai o expresie veche, neaoşă poate descrie pastele tale.
Sunt atât de bune, încât e singurul mod în care le pot descrie.
Băga-mi-aş, cât sunt de bune! Ăsta-i complimentul maxim.
Mi-e foarte bine şi fără complimentele tale cretine.
Iubito, sunt atât de bune, mai bune decât le făceai în New York.
Nu. Memoria îţi joacă feste, dragule.
Roşiile sunt din Spania. Nu au niciun gust.
- Alzheimerul te prinde din urmă, tată? - Da, bine...
Dar, mă rog. E cum găteşti, ce e uimitor.
Nu. Nostalgia compensează lipsa aromelor
şi stimulează creierul să recreeze părţile lipsă.
Dar ce-aţi păţit cu toţii?
Încerc să-i aduc mamei voastre un compliment,
iar voi săriţi imediat cu aberaţiile.
Ce s-a întâmplat cu familia asta?
Ce mai e acum? Hei!
Unde s-a dus? Pleacă în mijlocul cinei?
- Cred că e puţin îndrăgostită de cineva. - Da, de un tocilar la mate.
E îndrăgostită...
Şi bineînţeles eu aflu ultimul.
N-au trecut încă de pupături, aşadar nu cred că...
E bine de ştiut, dar tipul crede că poate suna oricând,
zi sau noapte?!
- Cine ne crede? - Gio, E în regulă.
Ba nu e în regulă. E aproape ora 9.
Nu e o oră adecvată să ne sune cineva.
- Tată. - Da.
Pe tine te caută.
- Da. - Bună seara. Sunt dl Lemercier.
Ne-am întâlnit acum câteva săptămâni la grătar.
Sunt profesorul de engleză.
Da, da,da!
Da, îmi amintesc, da.
Cu ce vă pot ajuta?
Păi, conduc Fundaţia de Film, Cholong de cinci ani.
Pe bază de voluntariat, desigur.
Înţeleg, nu ştiam.
Ne întâlnim o dată pe lună pentru vizionare,
după care urmează să dezbatem filmul.
Trebuie să recunosc că sosirea unui scriitor american în Cholong
pare ocazia perfectă de a revizui clasicii americani.
M-am gândit la un film care v-ar conveni de minune.
- Care-ar fi ăla? - "Some Came Running", de Vincente Minelli.
Ştiţi, îmi sună cunoscut. Nu-i filmul cu Sinatra sau cu Dean Martin?
Cu amândoi.
Şi despre ce-i vorba în el?
Despre un scriitor care e veteran de război
şi care se întoarce acasă cu o carte neterminată.
Şi cine-i în rolul scriitorului, Frank?
Da.
Lasă-mă să mă mai gândesc şi te caut eu.
Sunteţi foarte amabil. Noapte bună, dle Blake.
- Bine, mulţumesc. - Mulţumesc.
Hei, Fred.
- Cine-i? Pluto sau Goofy? - Sunt Di Cicco.
- Cum adică să te mai gândeşti? - Nu vorbesc cu idioţii.
Te-ai ţicnit de tot?
Stan, mi-ai zis să mă integrez, asta am făcut, m-am integrat.
Pare băiat bun, nu vreau să-l supăr, să risc să-i fiu nesuferit.
Nesuferit? Cine naiba ţi-a zis să fii suferit?!
Ţi-am zis să te integrezi, să fii discret, greu de identificat...
Ce naiba cauţi la o dezbatere a filmelor clasice americane?
- Subiectul mă atinge, ca scriitor... - Nu eşti niciun scriitor, Fred.
Până şi tu mi-ai zis că am un stil aparte.
Eşti doar un nemernic care habar n-are să-şi salveze pielea.
Stan, mi-am salvat pielea pentru că nu vreau să trăiesc
ca un mort tot restul vieţii.
Am plătit cu vârf şi-ndesat pentru dreptul ăsta, Stan.
Dreptul de a trăi decent fizic, psihic, spiritual.
Aşa că o să fac rost de film, o să mă uit la el,
şi mă voi gândi la ceva interesant de comentat,
iar tu vei veni cu mine la dezbatere.
Ai înţeles?
Şi pentru asta, promit că o să te pun într-o lumină bună în memoriile mele.
- Eşti dus cu sorcova. - Ştiu.
- Ne vedem la dezbatere. - Bine.
Nu te aştepta să vin la dezbaterea aia.
Mulţumesc pentru susţinere.
- Să trăiţi, Don Luchese. Ce mai faceţi? - Am dat de urma lui Giovanni Manzoni.
Sunteţi sigur? Am răscolit sudul Franţei după tipul ăsta.
Nemernicul se ascunde în Normandia. Du-te acolo şi fă-l să plătească.
Să plătească el şi toată familia lui.
Unde se află exact?
Gazeta liceului Jules Valles
Warren Blake!
Haide, mai repede!
Merci.
Warren Blake...
N-am prea multe de zis de notele tale.
15 din 20 la toate materiile.
Nicio problemă cu asta.
Acum...
Să vorbim despre comportamentul tău
şi despre cele 22 de plângeri pe care le-am primit în legătură cu tine.
- Re.. Reclamaţii? Legate de ce? - Cu care începem?
Agresiune, mituire, intimidare,
ameninţări la adresa elevilor, a profesorilor...
De unde vrei să începem?
Vreau să-mi văd avocatul.
Mă dor ochii de la atâta holbat.
- Dar ce face? - Nimic. Stă la birou.
- Alo. - Belle. Eu sunt.
Ştiu că tu eşti, dragule.
E prietenul.
- Cum a decurs? - Bine
Atâta învăţătură mi-a prins bine.
Am verificat după şi cred că am făcut bine toate subiectele.
Sunt atât de mândră de tine. Vii cu trenul de seară?
Nu, voi mai rămâne în Paris pentru câteva zile.
A venit şi tata şi vrem să căutăm un apartament.
Vezi să nu fie prea mic şi să aibă şi cadă.
La bugetul meu, n-o să fie mai mare ca o cutie de pantofi.
Şi cutia e bună, atâta vreme cât are pat.
Belle...
Eşti o persoană extraordinară, minunată
A fost o experienţă de neuitat.
- O experienţă? - Da.
Adică...
Un moment fantastic.
Ţi-am dăruit inima şi sufletul...
ceea ce nu am dăruit nimănui până acum
şi pentru tine a fost un moment fantastic...
Da... ai dreptate, a fost mai mult de atât.
Să fii sigur că a fost mai mult de atât.
Te-am ales pe tine, Henri.
Belle, nu sunt pregătit pentru asta.
Ai mei nu-s bogaţi şi...
Ce dobitoc!
- se bazează pe mine. - Nu aşa se procedează.
Haide măi, prin telefon?!
Nu pot să renunţ la tot pentru...
Pentru?!
Belle...
Încearcă să înţelegi.
Hai să luăm o pauză de câteva săptămâni,
apoi poate ne mai întâlnim din când în când.
Să sărim din pat în pat...
Belle...
Dragostea era singurul lucru în care puteam evada din viaţa asta nebună.
Era singura mea speranţă...
iar tu ai distrus-o.
- La 17 ani... - Ce l-aş lua la palme.
- A făcut-o din nou. - Incredibil!
Te avertizez Fred.
Dacă scoţi cuvânt anapoda, stai închis în casă un an.
Stan, linişteşte-te.
Doar nu mergem să dăm în cap cuiva.
Mergem să vedem un film în Cholong-sur-Avre.
Deci?
- Mergem pe jos? - Nu, cu maşina mea.
- Ai văzut filmul ăla? - N-am auzit de el.
Părinte, am reuşit să-mi fac nişte timp.
- Nu poţi să rămâi. - Ce s-a întâmplat?
Spovedania ta m-a bântuit toată săptămâna.
Cum poţi avea asemenea existenţă diabolică?
- Dar nu ăsta e scopul mărturisirii? - Familia ta e reîncarnarea diavolului,
iar viaţa ta e un pact continuu cu satana.
Părăseşte locul acesta sacru, pentru numele lui Dumnezeu!
- O seară bună! - Mulţumim!
- Mişto mulţime. - Da.
Dacă ţi-ar fi pus şi poza pe prima pagină a ziarului,
- s-ar fi vândut toate biletele. - Ai de gând să bombăni toată noaptea?
Nu poţi să te relaxezi puţin şi să te simţi bine?
De când suntem amici, e prima dată când ieşim ca băieţii.
- Amici?! - Da.
Probabil eşti tipul pe care-l urăsc cel mai mult dintre toţi,
dar ne ştim de cât, nouă-zece ani deja?
Libertatea mea se bazează pe profundul respect pe care ţi-l port.
Explică-mi şi mie cum funcţionează asta.
Cum putem fi amici, dacă tu mă urăşti?
Funcţionează foarte bine. Uită-te la cei mai buni prieteni ai mei.
I-am ucis pe toţi.
Glumeam.
Dragi prieteni,
îmi cer scuze pentru întârzierea cauzată de mici probleme tehnice.
Din păcate, aşa cum s-a întâmplat şi-n celelalte două evenimente,
Cinemateca Normandiei ne-a trimis alt film.
Problemă rezolvată, hai să-ţi fac cinste cu ceva.
Dar, cu toată această încurcătură nefericită,
am primit un alt film american, care are acţiunea tot în Statele Unite
şi sunt convins că dl Blake, ca newyorkez,
va putea confirma autenticitatea locaţiilor de filmare.
Dacă, desigur, ne va acorda onoarea de a rămâne în continuare.
- Da, sigur, voi sta. - Mulţumesc.
Vă mulţumesc dle Blake,
pentru că aţi ales să vizionaţi acest film complet,
care e de asemenea o capodoperă a celebrului regizor Martin Scorsese.
Doamnelor şi domnilor,
"Goodfellas"
Gata, de ajuns!
Haide, nu fi fraier!
O să atragem atenţia asupra noastră dacă plecăm acum.
O să pară că fugim de asta.
N-am de gând să petrec două ore,
ascultându-ţi osanalele despre filmul tău de casă.
E doar un film, Stan. Cu gangsteri colcăind pe ecran.
Ar trebui să gâdile simţurile unui poliţai de anvergură ca tine.
Pariez că ăsta-i filmul care te excită în secret.
Ai putea să recunoşti.
Îţi va plăcea finalul, garantez.
De când mă ştiu mi-am dorit să fiu un gangster.
Iisuse! M-ai speriat de era să fac pe mine!
- Ce faci? Pleci undeva? - Da.
Am nişte necazuri la şcoală.
Nu vreau ca agenţii să vă scoată vinovaţi pe voi pentru ce-am făcut.
Aşa că spăl putina spre Paris.
Am 14 ani, aşa că a sosit timpul să-mi pornesc propria afacere.
Tata avea 13 ani când a început.
Dar noi n-avem acte sau ceva de genul ăsta, aşa că nu poţi...
Mă crezi vreun amator?!
- N-ai încetat niciodată să mă uimeşti. - Mda...
Ăla-i colierul mamei.
Da.
Unde pleci?
Să fiu cu cel pe care-l iubesc.
Mişto!
Ai grijă de tine, da?
Da.
- Te iubesc, ştiai? - Şi eu te iubesc.
Ce...
Ce frumuseţe de film, dragi prieteni.
Acum, vom avea o mică dezbatere, total nepregătită, desigur, dar...
Bun. Dle Blake?
Ai grijă, Fred.
Am o întrebare pentru dvs, domnule Blake.
Pentru un locuitor al New York-ului,
se simte chiar atât de vie prezenţa Mafiei aşa cum e descrisă ea în filme?
Prezenţa Mafiei...
Scuzaţi-mă. Voiam să spun, prezenţa gangsterilor pe stradă.
Pe stradă...
În scena de deschidere, era un tip în stânga
cu o cămaşă galbenă stând pe un scaun răsucit.
Ăla-i tipul de gangster adevărat.
Ucigaş cu sânge rece.
Îl vedeai mereu la colţul Hester cu Mulberry.
Îşi bea cafeaua în fiecare dimineaţă, aşa cum făcea din copilărie.
Tatăl lui îl bătea mereu şi-l dădea afară din casă.
Puştiul a avut parte de multă violenţă
şi atunci iese la iveală instinctul de criminal.
Când iei atâta bătaie, ajungi să te doară la bască.
La 12 ani, copilul ăsta s-a luat la ştangă,
a avut o ceartă, cu un alt puşti din alt cartier.
Din una într-alta,
l-a bătut până l-a omorât cu o scândură.
Şi-a băgat mâna în apă rece. E expresia folosită de anumiţi oameni,
când ucizi pe cineva pentru prima dată.
De ce nu răspund? Copiii sunt acasă, nu?
Da, luminile-s aprinse în dormitoare.
E în regulă, Maggie a ajuns acasă.
Te rog. Ridică receptorul.
Alo.
Alo...
Mergeţi prin oraş, luaţi pulsul activităţilor.
Priceput.
Nu, încetează, deja am întârziat!
Nu mai spune! Serios?
Salut Belle! Aşteaptă o secundă.
- Ce-i cu rochia asta? - Pot să-ţi folosesc telefonul?
Nu dau telefonul împrumut nimănui.
- Da. - Ocupă-te de pompieri,
apoi ne întâlnim lângă primărie. Noi ne ocupăm de poliţai.
Bine.
Iar ăia devin atât de nerăbdători, încât îl împuşcă...
îl pun în prostia aia de ladă.
Cretinul şi-a pierdut cumpătul.
Adună-i pe Maggie şi pe copii, aplicăm planul B începând cu seara asta.
Înţeles.
- Ce s-a întâmplat? - Plecăm de aici în seara asta.
- Alo! - Bună, sunt Belle.
Belle, nu pot vorbi acum, servesc cina cu părinţii.
Nu te reţin mult. Voiam doar să-ţi spun că te iubesc...
Belle...
şi să-ţi aud vocea încă o dată, înainte să plec.
- Pleci din Cholong? - Da.
Unde pleci?
Să fim împreună.
Belle, am mai vorbit despre asta.
Acum ar fi bine dacă ne-am lăsa puţin spaţiu.
Au venit şi surorile, avem o reuniune de familie,
chiar nu pot să mai vorbesc.
- Domnilor, pot să vă ajut? - Îmi pare rău, dar nu vorbesc franceza.
L-am găsit.
...dar te sun peste o săptămână, da?
- Când mă voi întoarce de la Paris - O să te sun eu imediat.
Am o întrebare pentru tine, tinere. Câţi oameni sunt acum în clădire?
Nu e nimeni...
- Doar eu. - Astea-s veşti bune.
Salut băieţi.
I-aţi văzut pe copii când au plecat? Nu sunt în camerele lor.
Nu, ar trebui să fie acasă.
Cred că s-au fofilat în oraş. Asta fac cei de vârsta lor, nu?
Maggie, ai idee pe unde ar putea fi?
Nu, dacă i-aţi fi lăsat să aibă celulare, acum am fi aflat.
Maggie, uite ce e. Stan a activat planul de urgenţă.
- Plecaţi în noaptea asta. - Ce s-a întâmplat?
- N-a mers treaba la Fundaţia de Film? - A fost un dezastru total.
Paulo şi Albert, la intersecţie.
Bernie şi Tommy staţi pe străzi, îi căutaţi pe agenţii FBI.
Trebuie să aibă o ascunzătoare aproape de casă.
Mezzo, tu le păzeşti ieşirea, în caz că vor să fugă.
Billy şi cu mine ne ocupăm de restul.
- Toată lumea e mulţumită? - Da.
- La cât ne sincronizăm ceasurile? - Cât e ceasul acum?
Cine ştie fusul orar de aici?
- Eu. Va fi miezul nopţii peste 15 secunde. - Bun.
Băga-mi-aş.
Ce-a fost asta?
Iisuse, dispeceratul poliţiei nu răspunde.
- Ce se întâmplă? - Nu ştiu.
Dacă aflu că ai ceva de a face cu asta, chiar şi cu gândul,
te bag la beci pentru mult timp.
Calmează-te. Am fost împreună toată seara.
Asta-i problema. Alibiul tău e prea solid.
- Îţi interzic să părăseşti casa. E clar? - Da.
A sosit soţul meu.
Mă duc să-i caut pe copii.
- Da. - Mă duc până la poliţie
să văd ce se întâmplă. Vreau ca toată familia să stea în casă.
Bine.
Rămâi aici.
E cineva aici?
Verificaţi strada asta şi ne întâlnim aici în zece minute.
- Da? - Am înţeles.
Bernie, agenţii sunt pe undeva pe aici. Găseşte-i.
Bine.
Băieţi, vreau să iau cu mine nişte haine, în caz că ne trimit la Polul Nord
şi trebuie să-i găsesc pe copii.
N-o să întârzii mult. Promit. Cinci minute.
În regulă.
- Cinci minute. - Mulţumesc.
Sunt aici!
- Ne-au găsit. - Cine?
Nu ştiu cum, dar...
Sunt peste tot pe străzi.
Sunt aici.
- Nu e niciun număr la poartă. - Asta înseamnă că aia e casa. Să mergem.
- Da. - E o operaţiune de curăţenie.
- Scoate familia de acolo. - Maggie e cu noi,
copiii nu ştim unde sunt, Fred e în casă.
Ce zici, Malavita?
Ce e?
- Mulţumit? - Foarte!
Vrei să ieşi?
Dumnezeule, vor să arunce casa în aer.
Oh, Gio, răspunde, te rog.
Ridică receptorul.
Ce s-a întâmplat?
Bun... Ascultă-mă.
Noi doi o să ieşim prin spate.
Tu aştepţi câteva secunde
şi la semnalul meu, ieşi şi tu.
Unde-s copiii?
Nu ştiu unde-s copiii, dar la semnalul meu ieşi din casă, da?
Haide.
Haide, Maggie.
Băga-mi-aş!
- Cine-a fost? - Bernie.
Doamne!
Salut, Maggie.
Salut, Bernie.
- Mă bucur să te văd din nou. - Sentimentul nu e reciproc, Bernie.
Maggie, vreau să-ţi fie uşoară moartea.
După ce a făcut soţul tău, ştii regula.
Trebuie să ţi-o trag ţie mai întâi.
Da, ştiu.
Rahat!
În regulă.
Maggie, dacă nu te împotriveşti, n-o să doară aşa tare.
- Iisuse... - Ce e?
Băieţi, am găsit câinele. E rănit. Ce facem?
Ai spus "pe toţi, fără martori", nu?
Haide măi, doar n-o să ne toarne câinele.
- Împuşcă odată potaia! - Dar e doar un câine.
Albert, trage în câine, dacă nu, te împuşc eu pe tine.
- Hei, linişteşte-te. Lasă arma, Tommy. - Omoară câinele.
Nenorocitule!
Uşurel, prietene.
Nu mai eşti o fetiţă, Belle.
- Să ţi-o trag. - Mulţumesc.
Băga-mi-aş!
Până mai deunăzi valoarea mea era de 20 de milioane de dolari.
Probabil că acum valorez dublu.
Am înşelat moartea de atâtea ori pe parcursul vieţii,
încât nu mă mai gândesc la ea.
E ca şi cum ai fi prins afară, în furtună şi trebuie să te fereşti de fulger.
Cu toate astea, am avut o zi chiar bună.
Familia mea e mai unită ca oricând, apa din oraş nu mai e maronie
şi pentru câteva ore, am fost vedeta Fundaţiei de Film
din Cholong-sur-Avre.
De fapt, singura chestie care mă scoate din sărite,
e că trebuie să rescriu porcăria aia de carte.
Iar acum trebuie să ne schimbăm numele din nou.
Fir-ar mama ei de treabă!
Traducerea şi adaptarea George Bectaş
titrarea manuală dani67.Titrari Team
titrari Team
Sincronizarea: sky @ Titrari Team