- Ţinta 4. Iei şi celălalt camion? - Am înţeles.
Du-te după camion.
Mă duc chiar acolo.
CĂMAŞA DE FORŢĂ
'Ţeles. E rănit. Trebuie lovit. Atac camionul.
Ia-l şi pe el, şi camionul. Du-te în faţă şi doboară-l.
Am înţeles.
Înainte şi ţine minte.
Mai mişcă unul, pe acolo.
Bine. Trage. Doboară-l.
Irak, 1991
Culcat la pământ.
Am spus, culcat. Culcat...
Tu. Culcat. Acum.
Vreau să-ţi văd mâinile.
Să-ţi văd mâinile.
Pune-ţi mâinile deasupra capului. Deasupra capului! Nu mişca!
Jos!
În genunchi!
Acolo. Stai acolo.
Mâinile sus... Mâinile sus!
Stai jos!
Este un copil acolo.
Asta nu e problema noastră.
Nimic din toate astea, nu-s problemele noastre.
Ridică mâinile sus.
Hei...
Cum e, micuţule?
Eşti teafăr?
Aveam 27 de ani, când am murit prima dată.
Îmi amintesc că era alb peste tot.
Era război. Mă simţeam viu, dar eram mort.
- Vârsta? - 27.
Iată datele... Starks, Jack.
Născut în Vermont. Nu are trecută nici o rudă.
Spitalul Marinei, se va ocupa de el.
Oh, Dumnezeule...
- Soldatul trăieşte. A clipit. - L-am notificat deja.
- Ocupă-te de ceilalţi. - Nu, vino să vezi.
Rahat... Cod albastru! Avem nevoie de un doctor!
Aduceţi un doctor, acum.
Sergentul Starks, a fost foarte norocos.
Un pic mai la dreapta, şi nu mai trăia.
Are amnezie retrogradă, şi o traumă psihologică acută.
N-am găsit pe nimeni din familie...
...în toate statele, sergent.
- Sunt sigur că ai prieteni. - Vreau hârtiile, după-amiază.
- Să plece cu primul avion. - Da, domnule.
Vermont. 12 luni mai târziu.
Eşti recomandat, pentru "Steaua de Bronz", sergent.
- E un ajutor pentru tine, sergent. - Sigur că da.
Sigur că da...
Sunteţi în regulă?
- Nu mai porneşte maşina. - Ea e mama?
- Da. - Cum o cheamă pe mama ta?
Jean...
Hei, Jean.
Mă auzi?
Poţi să te trezeşti?
Încearcă să stai trează.
- Oh, Doamne... - Mama ta a luat ceva?
- Pe tine cum te cheamă? - Jackie.
Îmi pare bine de cunoştinţă, Jackie.
Ştii ce... Ia poartă tu asta.
Te înfăşori cu el,
şi încearci s-o ţi trează pe mama. Eu voi încerca să repar maşina.
- Bine? - Ok.
Dumnezeule...
Nu. Oh, nu...
Ce zici de toată zăpada asta?
- Nimic. - Nimic?
Ce sunt astea?
Sunt plăcuţe personale. Au numele şi data naşterii, pe ele.
- Pentru ce? - În caz că mă pierd...
- ...sau nu-mi amintesc, cine sunt. - Mi le dai mie?
- Da. Ţi le dau. - Mulţumesc.
Crezi că poţi s-o porneşti?
Hai, încearcă.
Roteşti cheia, bine?
Continuă...
Merge!
Hei... Ia-ţi mâinile jegoase de pe ea...
Ia mâinile jegoase, de pe fiica mea...
- Mamă, ne-a reparat maşina. - Treci în maşină, Jackie. Acum!
- Mamă, a reparat maşina. - Treci dracu' în maşina aia!
- Ce faci? - Bine.
- Incotro? - Spre Canada.
- Pot să te duc la graniţă. - Ar fi grozav.
- Urcă, amice. - E tare frig.
- Bună, omule. - Bună. Mulţam.
Bagă-te, nu-s probeme.
Doamne, e frig rău.
- Ai îngheţat bocnă, băiete. - Da...
E mai frig, decât la pieptul Reginei Zăpezilor.
- Ştii să conduci? - Da, desigur.
Perfect, omule. În curând, mă schimbi.
Ai fost la închisoare?
- N-am fost niciodată. - Să-ţi zic ceva, amice...
E mai cumplit decât la război.
E mai cumplit, decât pe unde ai fost tu.
Mă îndoiesc.
Râzi de mine?
De ce ne-a oprit?
Distracţie...
Jackie şi Jean. Atât ştii sigur din acea zi?
Da.
Eşti conştient că nu avem numele de familie, o adresă stabilă...
şi nici o înregistrare, despre aceşti prieteni ai tăi?
Mă tem că va trebui să aud un răspuns, domnule Starks.
Da.
Ofiţerul Harrison, a fost împuşcat de trei ori.
Era mort de mult, când am ajuns noi acolo.
Jack Starks poate ascunde, datele incidentului.
Asta ar explica planul pus la cale, în care a implicat fetiţa şi mama ei.
- Obiectez. - Ştiu de sindromul războiului din golf.
Operaţiunea "Furtună în Deşert", a adus şi sindromul ăsta de rahat,
care a fost în topul ştirilor.
Nefiind sigur, mai bine nu-l comentau.
- Acolo a fost altceva. - Hidoşenia războiului.
- Hidoşenia nu se arată la TV. - Clientul meu crede că a murit, o dată.
- Nu mi-aduc aminte totul... - Nu ştie ce se întâmplă.
...dar a fost altcineva.
Cred că asta s-a întâmplat.
Dacă Starks a ucis acel poliţist...
nu poate fi responsabil, având mintea afectată.
Noi, juraţii, îl găsim pe acuzat... nevinovat, pe motiv de demenţă.
Jack Starks, sentinţa este să fii internat,
într-o instituţie pentru delicvenţi alienaţi mintal...
unde doctorii, şi un tratament propice, sper să te ajute.
Hai, amice...
Haide...
Ce faceţi?
Ridică-l.
Vă rog, credeţi-mă...
Ce se întâmplă? Locul meu nu e aici.
- Nu trebuie să fiu aici. - Aşa cred şi eu.
Dar nimeni nu mai poate face ceva, acum.
Vă rog...
Lăsaţi-mă să ies de aici.
Lăsaţi-mă... Vă rog...
- Cât i-ai dat? - 15 centimetri cubi.
A stat înăuntru, toate cele trei ore?
Da, domnule.
Bine, scoate-l.
Mă auzi, Jack?
Dacă poţi, clipeşte.
- Nu şi-a pierdut cunoştinţa. - Vrei să-l băgăm înapoi?
Nu. Luaţi-l de aici.
Duceţi-l sus, şi verificaţi-i semnele vitale.
Ăsta, cred eu, e contextul în care putem vedea, ce s-a întâmplat.
Poate ai văzut, editorialul din New York Times.
Bună dimineaţa, dr. Lorenson.
Tu eşti ucigaşul de poliţişti, aşa-i?
- E evident, nu? - Televizorul... ştii?
Îţi menţine mintea activă.
Eu sunt, Rudy Mackenzie. Bun venit.
Ascultă, eu...
- N-am chef să vorbesc de asta. - Ştii, e ruşinos.
Nici eu nu cred, în discuţii mărunte.
Şuetă, trăncăneală, bârfă. Sunt chestii inutile.
Jocul. Jocul e altceva, totuşi.
Ăsta e terenul nostru. Sunt gata să arunc mingea. Haide.
Bine.
Tu de ce te afli aici?
- Am încercat să-mi ucid soţia. - N-ai mers la închisoare, pentru asta?
Da. Am încercat, cam de 30 de ori. Nu am plănuit să o fac.
Mereu era o chestie de moment.
Ea m-a tot ameninţat, că mă bagă într-un azil...
până când a făcut-o.
- 30 de tentative, au făcut să pari nebun. - Da, sau... sau măcar, prost cu diplomă.
Când am încercat a douzecea oară, deja găsisem o metodă alternativă.
- Poate una mai eficientă. - 'Neaţa, domnilor. Cum vă simţiţi azi?
Pentru mine asta e o întrebare dificilă, dr. Lorenson...
pentru că lumea din jurul meu, este redusă...
şi cei patru Cavaleri ai Apocalipsei...
vor veni azi să mă viziteze, fără să aducă flori...
ceea ce, e cam greu de organizat.
Şi dvs, d-le Starks?
- Sunt bine. - Sunteţi bine?
Spune-mi tu, doctore.
E ceva în neregulă, cu mine?
Eşti cam slab.
Poate că muncesc mult, în vise.
Faci conversaţie măruntă?
Hei, e în regulă...
Mă bucur să văd, că vrei să cooperezi, domnule Starks.
Suntem aici să te ajutam, Jack. Facem doar ce-i mai bine pentru tine.
Ţineţi-l. Voi aduce tranchilizantele.
- La pământ cu el. Fără tranchilizant. - Nu...
Nu e nevoie. Ridicaţi-l.
Soră, ia cămaşa de forţă.
Singurul lucru care-i lipseşte minţii tale, e consistenţa...
Aşteaptă. Doctore Becker, cât timp să-l lăsăm înăuntru?
Vârâţi-l chiar acum.
Ajutor. Ajutaţi-mă, vă rog...
La dracu'.
Scoteţi-mă de aici.
Scoteţi-mă de aici...
Scoteţi-mă de aici!
- Eşti Ok? - Sunt bine.
- Ascultă... Nu vreau să te deranjez. - Atunci, n-o face.
Dar... Cum rămâne cu Starks?
Ce-i cu el?
Nu ar trebui...
Nu ar trebui să încercăm să-l ajutăm, cum putem? Eu cred că da.
Şi îl lăsăm acolo, aşa?
Medicaţia administrată, este pentru ai ajusta,
sau chiar opri, ieşirile violente.
Îi va mai lua din ură.
Aparatul acela, e cel mai sigur loc pentru asta.
Astfel, pot monitoriza efectele secundare,
pe care nu le pot prevedea.
Dar cum le poţi monitoriza, când e înăuntru?
Consider timpul petrecut de el acolo, ca făcând parte din tratament.
Nu se poate distruge ceva, ce e deja distrus.
Locul meu nu e aici.
Nu pot respira, aici.
Nu pot respira, aici...
Nu pot...
Nu pot respira, aici.
O să-ţi zbor creierii!
În caz că n-ai observat, e Ajunul Crăciunului.
Nu vei găsi nici un taxi, aici.
Mulţumesc.
Trebuie să mergi undeva?
Nu sunt sigur...
Oh... Te mai întreb o dată.
Priveşte în jur, şi ia în considerare toate şansele.
Trebuie să mergi undeva?
Da.
Grozav. Urcă...
Deci... Unde să te duc?
Nu ştiu.
- Cum adică, nu ştii? - Nu ştiu...
În regulă.
Trebuie să mai fie încă un adăpost, unde pot să sun.
Multe mulţumiri. Crăciun Fericit...
Grozav.
A fost ultima şansă.
Ce mă fac cu tine?
Nimic...
Aş...
- Mulţumesc... că m-ai adus până aici. - Unde te duci?
Vei îngheţa afară. N-ai nici măcar palton.
- Mă voi descurca. - Nu. Nu prea cred.
Vei muri de frig, şi apoi mă voi simţi vinovată, şi...
Am acumulat deja destulă vină, şi nu ştiu ce să fac cu ea.
Vrei să bei ceva?
Nu, sunt în regulă.
Rahat!
Hei...
Eşti Ok?
Da. Sunt bine.
Ştii ceva?
E Ajunul Crăciunului, şi...
Şi am o canapea. Deci... poţi dormi pe ea.
Mă duc să fac o baie...
Pune-ţi ceva de mâncare, dacă ţi-e foame.
N-ai ce fura, dar nu fi măgar să furi totuşi, ceva.
Nu... N-am să fur.
- Mă numesc, Jack. - Nu...
Să nu ne cunoaştem numele, pentru că...
Nu vreau să te cunosc.
Vreau să te ajut azi, dar nu vreau să te cunosc.
În regulă.
PETAL
Ce e asta?
Ce-am putut face, cu ce era în frigider.
Mulţumesc.
Cu plăcere.
- Vrei să bei ceva? - Sigur...
A fost destul de bine...
Ai multe lucruri în frigider.
Nu multă mâncare, dar...
- ...e o piatră în el. - Ce piatră?
E o piatră înăuntru, scrie pe ea "PETAL".
Ţi-ai băgat nasul peste tot.
Asta a fost ideea aiurită, a mamei, pentru un nume de alint.
Este...
Deci, eşti chelneriţă. Vreau să spun...
Nu ştiu ce vreau să spun.
Ok.
Urăsc Crăciunul...
Hei...
Trezeşte-te... Jackie.
- Nu. - Cine sunt aceşti oameni?
- Ce? - Cine sunt oamenii din poză?
Eu şi mama.
- Cum adică, mama ta? - Stai puţin...
- Unde e mama ta acum? - Mama mea, a murit.
- Cum adică, "a murit"? - Adică e moartă. Dusă...
A adormit cu o ţigară aprinsă... A ars de vie, cu mult timp în urmă! OK?
Nu, nu...
Îmi pare rău. Ascultă...
Nu ştiu cât...
- Ce dată e azi? - Ce?
Ştiu că pare o nebunie.
În ce an suntem?
2007...
Ce?
Cine naiba eşti tu?
Sunt Jack Starks.
Ieşi în puii mei, din casa mea.
- Ai cotrobăit peste tot? - Nu.
Nu aveai nici un drept, să faci asta!
Aşteaptă...
Ştiu că nu are nici o logică pentru tine, fiindcă nu are, nici pentru mine.
Dumnezeule... Dacă nu pleci acum, voi chema poliţia.
Nu. Te rog, aşteaptă. Nu îţi voi face rău. Vorbeşte cu mine, te rog...
Mama ta era inconştientă, pe marginea drumului, când te-am cunoscut.
Era drogată. Jean... Numele ei era Jean.
- Încetează! - Ţi-am dat două plăcuţe personale.
Nu. Nu se poate!
Jack Starks e mort... el a murit.
Ce?
Cum, adică, e mort...?
E mort.
Cadavrul său a fost găsit în 1993, într-o dumbravă, pe munte.
E mort.
- Nu se poate... - Ăsta e adevărul.
Ascultă... Nu-mi pasă cine, sau unde crezi că eşti...
dar nu eşti Jack Starks.
Deci, oricine ai fi, am făcut un gest frumos...
Am făcut un gest frumos, şi tu...
Doamne, iar tu m-ai făcut, să-l regret... deci, te rog, vrei...?
Te rog, vrei să pleci? Bine?
Nu mă recunoşti?
- Oh, Doamne... - Uită-te la mine!
Bine, voi pleca. Uită-te la mine. Nu te mint.
Te-am întâlnit. V-am întâlnit pe voi două, pe drumul pustiu...
Nu puteam ştii asta, de la nişte plăcuţe de identificare.
Lasă-le jos, şi pleacă.
Nu-ţi aduci aminte de mine?
- Nu ştii? Eu... - Tu, şterge-o de-aici!
Eu...
Bine?
Te rog...
Te rog, pleacă.
Îţi zbor creierii!
Ameţitule...
Dumnezeule...
Nu pot să cred, că l-ai lăsat toată noaptea.
N-ai spus nimic, ca să-l scot. Când am întrebat...
Era de bun simţ din partea ta, să-l scoţi. Deschide uşa.
E mort?
Nu. Duceţi-l sus imediat. E deshidratat.
Îl vreau într-un "IV", până vin eu sus.
Am încercat să-ţi spun, că atunci când am venit la tine în birou...
M-am aşteptat să-l scoţi.
Eşti medic, nu trebuie să-ţi spun, tot ce ai de făcut.
Jack?
Tom!
Tom... Putem vorbi un moment?
- Ce-ai făcut cu Jack Starks? - Ce vrei să spui...
- E inconştient. - Îşi revine de la Loxidol şi Ativan.
Loxidol?! N-avea nevoie de neuroleptice.
De unde ştii tu asta? Doar pentru că te-ai uitat la el, 2 minute?
N-avea nevoie de antipsihotice, dacă asta i-ai dat.
După ce m-a atacat, m-am gândit că ar avea nevoie.
Sigur, nu a fost provocat?
Eşti sigură că vrei să faci, o astfel de acuzaţie?
Nu fac nici o acuzaţie. Are vânătăi peste tot.
Se întâmplă uneori, când trebuie oprit.
Ascultă-mă... Nu va sfârşi, precum Ted Casey.
Nu ştiu ce încerci să faci aici, dar el nu e un cobai.
Nu-i poţi reprograma pe aceşti oameni. Indiferent ce medicamente le dai...
Chiar nu pricepi? Doar pentru că tu, ai simţit ceva pentru Ted Casey,
nu înseamnă că toţi simţim la fel.
Te rog să mă scuzi... e Crăciunul.
Hei, ce mai faci? Scuze de întârziere.
- Bună, Babak. - Frumoasă mişcare.
- Bună, Jamile. - Hei...
Ok, e grozav. Asta a fost mişcarea. Acum punctează.
Foarte bine.
Vrei s-o ţii în mână? E plăcut. E tare.
Vreau să mai stai puţin cu mine, bine?
Vom ajunge acolo.
Pot căpăta nişte apă?
Un pahar cu apă?
Poftim.
Ce dracu' de medicamente, mi-aţi dat?
Ceva care să te calmeze.
Ai spus ceva?
Am spus: "ceva care să te calmeze".
Ai dormit bine?
- N-am dormit, aşa-i? - Ai dormit, aproape o zi întreagă.
E 26 decembrie, Jack. Cum te simţi?
- 26 decembrie? - Exact.
- 1992? - Da.
Şi acela e Soarele, iar tu te afli pe Pământ.
Şi ştiu că şi tu ştii, Jack.
Cine naiba eşti tu? Mama mea a murit... 2007.
Jack Starks... e mort.
Ieşi! Pleacă!
- M-aţi lăsat înăuntru. - Unde?
M-aţi lăsat în chestia aia, în dulapul acela. Şi apoi...
M-aţi pus într-o cămaşă de forţă.
Am fost obligaţi să te ţinem în frâu, dacă la asta te referi.
- N-a fost excesiv de restrictiv. - La asta ne folosim echipamentul.
Linişteşte-te...
Nu te comporta ca şi cum n-aş ştii, ce e real.
Suferi de iluzii, ca o parte a condiţiei tale.
Nu. Ştiu ce e real...
M-ai prins într-o cămaşă de forţă, şi m-ai băgat într-un dulap nenorocit.
Nu a fost un vis.
Nu ştiu ce încerci să faci, dar n-am fost...
Trebuie să spun...
N-am mai văzut un pacient, care se reface uşor la tratament.
Am avut un pacient, acum câţiva ani. Îl chema Ted Casey.
Ted a sodomizat o fată de 7 ani.
Avocatii lui m-au rugat să mă uit la el, pentru că, după ce a comis fapta,
s-a dus în pădurea unde a ucis-o,
şi a urlat ca un câine.
Ted n-a fost închis, pentru că toată lumea, inclusiv eu, a crezut că e bolnav.
Aşa că a venit aici. Într-o zi, o fetiţă,
a venit cu mama sa, să viziteze o rudă.
Şi l-am văzut pe Ted, cum o privea.
Avea o privire, ca şi atunci când vrei să furi ceva... Ştii ce vreau să spun?
L-am întrebat atunci...
dacă îşi aminteşte ce purta fetiţa, pe care a măcelărit-o.
"Da", mi-a spus. "Îmi amintesc.'
"Îmi amintesc foarte bine."
Astea au fost, ultimele sale cuvinte.
Ce-ai păţit la faţă?
Am fost neatent. Nu se va mai repeta.
Mă voi ruga pentru tine, Jack.
Poate Dumnezeu va prelua, de unde medicamentele, nu mai pot face nimic.
Eşti sigur că ştii unde să-l găseşti?
Jack!
Ce faci, Jack?
Ce vreţi să-mi faceţi?
Vreau să te rog să vii înăuntru, cu mine.
- Şi dacă nu vreau să vin? - Probabil te-aş întreba, "de ce".
Pentru că nu sunt nebun.
Suferi de o dereglare mentală. Asta nu înseamnă, că eşti nebun.
Înseamnă că eşti confuz.
N-ai fost trimis la închisoare, din cauză că starea ta,
a jucat un rol, în crimă.
Nu l-am ucis pe poliţistul ăla, dar nu-mi mai aduc aminte.
Mintea ta nu poate distinge, între fanteziile tale,
şi evenimentele reale.
Evenimentele reale m-au distrus, nu mintea mea.
Jack...
Aş vrea să te întreb ceva, dacă se poate.
De când oamenii de aici, întreabă ceva?
- OK... Fumezi? - Asta ai vrut să întrebi?
Nu.
Am vrut...
să te întreb, cum progresează tratamentul, cu dr. Becker.
Bine...
Sper să-mi spui, dacă nu e aşa.
De ce? De ce... ce-ai face? Ce ai face?
Aş încerca, să îl opresc.
- Nu ştiu dacă vreau asta. - Deci, te ajută?
Mă face să mă simt, ca o altă persoană.
Vii şi tu?
Vom îngheţa aici, afară, şi tu şi eu.
Îţi vor face rău, dacă te mai prind, că încerci să pleci de aici.
Ce ştii despre rahatul, care ni-l fac, în subsol?
Ce rahat?
- Ştii la ce mă refer. - Ba nu ştiu!
Ba ştii... Cămaşa de forţă.
- Ce cămaşă? - Sertaru' ăla, nenorocit.
Hai, termină cu jocurile. Ştii despre ce vorbesc.
Ştiu, că te duc jos. Ştiu, că te bagă acolo.
Restul e...
o călătorie. Ca o vacanţă lungă.
Am descoperit, când am să mor.
Ei bine, e nemaipomenit, să te obişnuieşti cu moartea.
O să mor, peste patru zile.
Asta am aflat. Îmi vor găsi cadavrul, peste 4 zile.
Ce tot vorbiţi aici?
Discutam despre capacitatea noastră, de a călători în timp,
pentru a ajunge, în viitor.
Despre asta vorbim, aşa-i?
Da. E adevărat...
Dacă vrei să afli ceva, când eşti acolo, trebuie să te calmezi.
Cu cât te sperii mai puţin, cu atât vei fi mai lucid.
Da, dar toată mizeria de dinainte, e cutremurătoare.
Da, dar mizeria rămâne în trecut.
Concentrează-te, la ceea ce îţi trebuie acum.
- Dar cum mă întorc acolo? - Asta poate fi o problemă.
- De ce? - Dr. Lorenson are un plan.
Când a devenit suspicioasă în privinţa mea, nu m-au mai băgat acolo.
Femeile...
Ce crezi că ar trebui să fac?
Poţi să te porţi aiurea, în continuare.
Totuşi ai putea fi ucis, atunci când te face,
dar mi-aduc aminte că ai spus, că oricum se va întâmpla asta.
Oh, bărbate...
Te rog, continuă, d-le Mackenzie.
Bine...
Ei bine... M-a abordat o organizaţie federală, de comerţ.
Şi ce au vrut, d-le Mackenzie?
Asta e o nebunie, dar...
ei mi-au cerut să conduc,
organizaţia, pentru organizaţi.
- Să conduci organizaţia pentru organizaţi!? - Da. Ai auzit de ei?
Nu, d-le Mackenzie, n-am auzit.
Pentru că nu există, o asemenea organizaţie, idiotule!
Nu e adevărat. Categoric, nu e adevărat.
Este limpede, că nu-i adevărat.
Mi-au cerut să-i conduc.
Iar dacă ai fi auzit de ei, atunci n-ar fi fost aşa discreţi.
Cine mai crede că există?
Ei bine...
- Eu ştiu că există. - Cum aşa?
Când am fost în golf, organizaţia...
recruta oameni organizaţi.
- Chiar aşa, d-le Starks? - Da.
Pentru că dacă nu e aşa, nu-l ajută pe dl Mackenzie.
E un fapt verificat şi strict secret.
Ştiam eu...
Ştii, futangii ăia mici, sunt peste tot.
Îi recrutează pe cei mai buni, Mackenzie.
- Calmează-te, d-le Starks. - Sunt calm, vedeţi?
Mereu ne ordonă, să fim calmi. Să rămânem calmi.
Îţi ordonă ţie, să-mi ordoni mie, să fiu calm, iar eu trebuie să fiu calm.
Cum putem să fim calmi? Uitaţi-vă la locul ăsta.
Oameni, treziţi-vă! Ordinele vin, numai de sus.
Nu-i mai lăsţi să vă ordone. Trăiască organizaţia!
Trăiască organizaţia pentru organizaţi.
- Ia loc, d-le Starks. - Nu, nu... Trebuie să mă ascultaţi.
Trăiască organizaţia, pentru organizaţi.
Intră în organizaţie. E nevoie de tine.
- Luptă, o luptă dreaptă. - Ascultaţi-l!
- Nu mă ascultaţi? - Stai jos.
Trebuie să-l ascultaţi.
- Trăiască organizaţia! - Stai jos.
Intraţi în organizaţie.
Trebuie să-l ascultaţi.
Oh, Starks...
...eşti tare încăpăţânat.
Dar se poate rezolva asta.
Cu cât te sperii mai puţin, cu atât vei fi mai lucid.
Stai calm.
Nesăbuinţă criminală...
Domnilor... Vreau să coborâţi din maşină,
- ...cu mâinile sus, vă rog. - Care-i problema, domnule ofiţer?
Problema e că mergeţi prea încet. Ieşiţi din maşină, cu mâinile sus.
Pot să deschid uşa asta?
Hei, soldăţele... Eşti treaz?
Nici nu credeam.
Mda...
E în regulă. Eşti bine...
Hei, Jack, apucă mingea.
Arată-i mamii, dragule.
Îmi acorzi o secundă?
Ai mult tupeu să apari aşa.
Crezi?
OK, îi dăm bătaie.
Jack Starks a murit de la o rană la cap, pe 1 ianuarie 1993.
Cum? Cum am murit?
Nu scrie.
Adică, mă crezi?
Nu ştiu ce să cred.
- Ce ai mai aflat? - Mai multe lucruri.
A fost un doctor, Becker...
Folosea o modificare a comportamentului, pe pacienţii săi,
metodă descoperită, în anii '70.
Şi mai era un doctor... dr. Lorenson!?
Şi ceva despre un copil, pe care îl trata. Babak...
- Nu ştiu de asta. - Nu ştiu...
dar totul a fost, un mare scandal.
Becker încerca să creeze, un mediu ca de uter, pentru pacienţi.
Uteru' dracu'...
N-a fost chiar, uteru' dracu'...
Ştii... Trebuie să aflu, cum am murit.
Ei bine, dumbrava încă există.
Putem merge acolo, să văd dacă pot afla, ce s-a întâmplat cu adevărat...
E bine...
Mulţumesc, că faci asta.
Probabil, eu sunt cea nebună, nu?
Îmi pare rău, nu vă pot spune mai multe, despre moartea unchiului dvs, d-nă Starks.
Au folosit procedura standard, de examinare...
- Traumă "Blunt", nu-mi spune nimic. - Îmi pare rău. Doar atât scrie.
De fapt, unde sunt doctorii? Dr. Becker, dr. Lorenson...?
Dr. Lorenson, e încă aici, în spital. A fost aici, când a fost şi unchiul tău.
Cu siguranţă, te poate ajuta, mai mult.
- Dar Becker şi Hopkins? - Doctorul Hopkins, a murit.
Şi nu îl cunosc pe dr. Becker.
Nu puteţi vedea, dacă apare vreo adresă, pentru dr. Becker?
Există un motiv anume, pentru aceste întrebări?
E singurul membru din familie, de care îmi amintesc.
De ce tot zâmbeşte, tipul ăsta?
Bună, eu sunt Beth Lorenson.
- Ce mai faceţi? - Îmi pare bine de cunoştinţă.
- Bună. Beth Lorenson - Jackie Price.
Luaţi loc...
Îmi cer scuze. Arătaţi exact ca el.
L-ai cunoscut bine?
De unchiul dvs, îmi amintesc, cel mai bine.
- De ce asta? - În final,
m-a făcut să mă răzgândesc, în privinţa multor lucruri.
Chiar m-a ajutat, într-un caz al meu.
Serios? În ce caz?
- Lucram cu un băieţel. - Babak Yazidy?
- Da. - Cine era el?
Fiul unui prieten. De unde ştii de el?
Am citit despre asta, când căutam informaţii, despre unchiul său.
Cum a ajutat?
Ei bine, e complicat. Dar la final, mi-a permis să aflu...
- ...cum pot ajunge la el. - Cum?
E... complicat.
A fost cu mult timp în urmă.
Dă-mi voie să te întreb ceva. Ştii cum... a murit unchiul meu?
Da. Cred că a fost,
de la o rană la cap.
Da, dar cum s-a rănit?
Nu ştiu.
Nu ştii?
Crezi că dr. Becker, ştie mai multe?
Da. Dr. Becker ştie mai multe.
- Nu cred nimic din ce a spus. - Nici eu.
Haide. Mai e o ultimă chestie.
Să-ţi aduc aminte jocul de softbal, de la ora 4. Să nu întârzii.
Ce e asta, Jack?
Asta e camera.
Obişnuiau să ne bage...
Chiar acum, sunt într-una din astea.
Ştii ce? Poate n-a fost o idee bună.
N-ar trebui să fiţi aici.
Tocmai plecam.
Te cunosc de undeva?
Nu ştiu. Mă cunoşti?
Probabil... îl ştii pe unchiul meu, Jack Starks?
Doamne... Aşa e.
- Eşti imaginea lui din oglindă. - Da, ştiu...
- Parcă eşti fantoma lui. - Poate...
- Îţi aminteşti de el? - Sigur.
Era un tip grozav.
- Din întâmplare, nu ştii cum a murit? - Nu.
Îmi amintesc doar, cum i-au găsit trupul.
Doar atât îţi aminteşti, Damon?
De unde ştii, cum mă cheamă?
- Ştiu totul despre tine, Damon. - Da?
Da.
- Ştiu că eşti un ratat. - Ce tot vorbeşti?
- Tu ai făcut-o? - Nu ştiu despre ce vorbeşti...
- A fost lovit la cap. Tipic pentru tine. - Jur că nu l-am atins, omule.
Ce se întâmplă?
- Ne mai vedem, amice. - Asta e o zonă cu acces interzis.
Damon, gata. Damon, au plecat.
E vremea să-ţi iei medicamentele. Hai să ne-ntoarcem.
Am să-ncerc, să-l găsesc pe Becker.
Cât timp avem?
Nu ştiu.
Jack Starks, 25.12.1964-01.01.1993
Nu prea mai avem timp. Haide...
Ei bine...
mâine "te aduci" la mine.
N-o faci...
mă voi ocupa personal, de asta.
Chiar aşa?
Vrei să bei ceva?
Nu mai am timp.
Nu-mi pasă. Trebuie să te întorci.
Nu am cerut să vii, dar...
trebuie să te întorci.
Nu e chiar aşa. Nu am controlul.
Ei bine...
obţine controlul.
Întoarce-te la mine, Jack.
Te pot ajuta, numai dacă mă laşi.
Lucrul ăsta, e singura mea şansă, în locul ăsta.
Ce lucru?
Nu înţelegi.
Încearcă să mă ajuţi, să înţeleg.
Eu...
am văzut o perioada din timp, care nu e din prezent.
Şi pot să văd asta, doar când sunt înăuntru.
Ce perioadă de timp?
2007.
Ce an crezi că e acum?
- Nu sunt confuz. Ştiu că e 1992. - OK.
Povesteşte-mi despre 2007. Cum e?
- Nu arată prea diferit. - Viitorul nu arată diferit?
Nu.
Nu pentru cei ca mine.
Crezi că ai călătorit în timp?
- Asta e? - Ascultă!
- Nu toţi cei aflaţi aici, sunt nebuni. - Ca de pildă?
Mackenzie, poate?
Ţi-a spus c-a încercat, să-şi ucidă soţia?
Mackenzie s-a încuiat în casă, două luni,
şi aproape că a murit de foame, până a fost adus aici.
Şi asta din cauză, că soţia l-a părăsit, pentru alt bărbat.
Nu îmi pasă. N-am timp pentru asta. Trebuie să plec de aici.
Astea sunt, doar roadele imaginaţiei tale.
Chiar aşa?
Dar Babak? Este tot un rod al imaginaţiei?
De unde ştii despre el?
Tu mi-ai spus.
Te-am văzut...
Credeai că ştiu ceva despre el, aşa că mi-ai povestit.
De unde ştii despre el, Jack?
Ştiu, pentru că tu mi-ai spus. Tu mi-ai spus.
Ştiu că undeva în străfundul tău,
crezi ceea ce îţi spun.
Trebuie.
Nu ştiu cum ai aflat despre Babak.
Dar aceste idei, sunt parte din iluziile tale.
Nu.
Hei...
Am nişte ţigări.
Lorenson a spus că soţia ta,
te-a părăsit pentru alt bărbat, şi ai cedat.
Asta, în loc de "mulţumesc"?
Deci?
Nu vreau să văd asta. Ştii?
Mă aflu aici, pentru că ei spun,
că am o problemă nervoasă.
Uite care-i întrebarea mea:
Cine nu ar fi nervos, dacă şi-ar privi viaţa?
Vreau să spun, cine are o viaţă atât de bună?
Răsari şi străluceşte, Harold.
Jamile? Ai spus cuiva, de şedinţele mele cu Babak?
- Fireşte că nu. - Te-a întrebat cineva?
Nu. Ţi-aş fi spus.
Ce faci? Cum te simţi azi?
Eşti gata de treabă?
OK...
Jackie...
Hei...
- Asta chiar mă sperie. - Mie-mi spui.
- Oh, Doamne... Vrei asta? - Vreau "asta".
- Hei... - Hei...
Doamne, ar trebui să pornim.
- Acum am aflat, despre acel băieţel. - Da?
Babak? Lorensen folosea o formă medie, de terapie cu electroşocuri,
care domolea accesele.
Ea nici nu ştia, cum se manifesta el, înainte.
Asta trebuie să-i spui.
Casa lui Becker, e pe undeva pe aici. Am marcat-o pe hartă.
- Cred că asta e. - Eşti sigură?
Da. Am sunat ieri, ca să fiu sigură.
Perfect. Să mergem...
Bună ziua.
Îl căutaţi pe dr. Becker?
Iată-l.
Cum merge? Doamne, nu îşi aminteşte?
Asta să fie?
- Te pot ajuta? - Nu ştiu, poţi?
- Te cunosc? - Eu cred că da.
- Tu eşti fiul? - Da de unde.
Nu fiul...
Care-i treaba, doctore?
Arăţi, de parcă ai văzut o fantomă.
Dar, cum poţi fi tu?
- El murit acum câţiva ani, în spital. - Da, tu l-ai ucis. Aşa-i?
Nu l-am omorât. Poate tratamentul, l-a făcut să se sinucidă.
Nu m-am sinucis. Am murit de la o explozie, în cap.
Cum s-a întâmplat asta?
Tot ce-mi amintesc, e ultima oară, când l-am băgat înăuntru...
El... tu ai ieşit afară, şi mi-ai spus numele lor.
Ce nume?
Cei pe care am încercat, să-i ajut.
Care au fost?
Nathan Piechowski...
Jackson Macgregor...
Ted Casey.
Nu v-am cerut pe nici unul.
- Eraţi criminali, pentru mine. - Eram pacienţi...
Da, dar criminali...
Stai puţin. Vrei să zici că am ieşit de acolo, şi ţi-am spus acele nume?
Şi cine crezi că mi-a spus, acele nume?
Tu.
Eu sunt înăuntru acum.
Nu înţeleg.
Te bântui singur, bătrâne.
Nu te-am dus eu, în dumbravă.
Tu m-ai umplut de medicamente,
şi m-ai băgat într-un sertar de morgă.
Cu intenţia pură, de a te ajuta.
Asta te justifică!?
Toţi suntem morţi, Jack.
Ce este?
- Trebuie să mă aşez. - Te simţi bine?
- Trebuie să mă aşez. - Ce este, Jack? Jack!
El, mă ia de acolo.
- Spune, că a fost ultima dată. - Ce?
- Jackie... A fost ultima dată. Hai... - Oh, Doamne...
- Care a fost adresa ta? - Ce?
Când erai copilă, şi ne-am întâlnit...
Care era adresa ta?
2140 Waldemere Way
2140... 2140...
- Jackie... - Jack! Rezistă, Jack.
E ultima oară. Ultima...
Jack...
Te-am văzut.
Ştiu ce le-ai făcut pacienţilor.
Te-am văzut în viitor.
Mi-ai spus despre Piechowski.
Jackson Macgregor...
şi Ted Casey. Tu mi-ai spus...
Toţi acei oameni, sunt cu tine.
Noi toţi. Toţi stau cu tine.
Noi te bântuim...
Noi toţi.
Noi te bântuim.
Noi te bântuim...
Se poate... să-mi dai o bucată de hârtie?
O hârtie şi un pix. Trebuie să scriu ceva.
Ascultă-mă... Pacientul tău, Babak,
are epilepsie.
Din cauza asta, n-a învăţat să vorbească bine.
Cine ţi-a spus asta?
Îţi spun ceva, ce deja ştii. Dar nu ai dovada, încă.
Nu e lent. Are epilepsie.
Electro-...
Terapie electro-convulsivă.
A folosit-o pe el.
În felul ăsta, l-ai tras înapoi.
Nimeni nu va mai folosi aşa ceva, pe copii.
Nu ştiu dacă e aşa cum zici, dar dacă asta e cauza stării lui...
este tot timpul, într-o stare de epilepsie.
Nu...
Babak e fiul prietenei mele. Nu aş putea risca aşa ceva.
O vei face...
Poţi să iei asta, de capăt?
Eu... I-am dat un sedativ.
OK.
Am s-o fac, doar o dată.
E setat pe valorile cele mai mici.
- Vei sta aici în cameră? - Da.
OK, grozav. Dacă poţi să apeşi puţin.
Bun...
Voi apăsa pe acest buton.
Am să-l reglez, la un nivel puţin mai mic.
Bine. Acum... e total la minim.
OK.
Începem.
OK. Am terminat. Asta e tot.
Am terminat. OK, e gata.
Perfect. Este bine. El e bine.
OK... OK...
Babak?
Babak...
Cum te simţi?
Poţi să saluţi, Babak?
Bună, Babak.
Eşti OK... OK.
Ce vrei să fac?
Trebuie să duc asta, la cineva.
E o instituţie securizată, nu e nici o cale, să pot face asta.
Trebuie s-o ai. Te rog...
- Cât timp ai nevoie? - Câteva ore.
Voi muri la noapte.
A fost decis acest lucru.
Vrei să vin cu tine?
Voi fi bine.
Hei...
Bună.
Îmi amintesc de tine.
Şi eu de tine.
- Intră. E frig afară. - Cam e...
Doamne, ce ai mai făcut Jackie?
- Bine. - Da? Ce mai face mama?
E bine.
Crezi că pot vorbi cu ea?
Hei, mamă! Mamă!
- Bună, Jean. - Bună...
Te cunosc cumva?
Mamă... El e tipul, care ne-a reparat maşina.
Tipul la care ai ţipat.
Bine.
Îţi trebuie ceva?
Ţie îţi trebuie ceva...
Du-te şi joacă-te în zăpadă, Jackie.
- De ce? - Hai, du-te.
Bine.
Nu ştiu cum să fac, să nu pară asta o nebunie.
Dar nu va avea nici o logică, acum.
Dar...
Tot ce vreau să-ţi spun, se află în scrisoarea asta.
Şi este chiar...
Şi e foarte important să crezi, pentru că...
Pentru că ar fi ruşinos... să nu crezi, înţelegi?
Bine. Am s-o citesc.
Asta-i tot?
Da, asta-i tot.
Hei...
Petal...
E frumos.
Tot timpul să-i spui aşa.
Cred că îi place.
Hei!
Hei, aşteaptă!
Să fii cuminte, da, Jackie?
- Bine. - OK.
Jack...
Eşti bine?
Rezistă.
Pune-mi cămaşa de forţă.
Ce vrei să spui?
Trebuie să fiu pus în cămaşa de forţă, e singura cale... să pot ajunge acolo.
Jack? Haide, Jack...
Ajută-mă să te duc înăuntru.
Bine.
Eşti gata?
- Perfect, ai "intrat"? - Da...
- Asta a fost... - Justin!
Pune-mă în cămaşa de forţă.
- Ce s-a întâmplat? - A alunecat. A alunecat pe gheaţă.
- Să-l ridicăm. Ai grijă la cap. - Cămaşa...
Ce tot vorbeşti?
A spus că trebuie să-l băgăm, în cămaşa de forţă.
Ştiu procedura, dar nu-i putem face asta.
Fă ceea ce făceai cu Becker.
Aveam 27 de ani, când am murit prima dată.
Îmi amintesc, că era alb pretutindeni.
Era război şi mă simţeam viu. Dar de fapt, eu eram mort.
Câteodată, cred că trecem prin anumite lucruri...
doar ca să putem spune, că s-au întâmplat.
Nu s-au întâmplat altcuiva, ci mie.
Câteodată trăim, {y:i]ca să învingem intruşii.
Nu sunt nebun.
Deşi ei credeau că sunt.
Am trăit în aceeaşi lume, ca toţi ceilalţi, doar că am văzut mai mult din ea...
şi sunt sigur, că şi tu.
Îmi vor găsi cadavrul, mâine.
Poţi verifica, dacă nu mă crezi.
Am văzut viaţa, după moartea mea.
Şi îţi spun asta, pentru că e singura cale,
de a te ajuta pe tine şi fiica ta, să aveţi o viaţă mai bună.
Jean...
vei adormi odată, fumând o ţigară,
şi vei arde de vie.
Fiica ta va creşte, trăind aceeaşi viaţa tristă, care o trăieşti tu acum.
Şi îi este dor de tine. Foarte dor.
Câteodată viaţa poate începe, doar când realizezi ce reprezintă moartea.
Totul se poate termina... {y:i]când te aştepţi cel mai puţin.
Cel mai important lucru în viaţă, e să crezi...
că atât timp cât trăieşti, {y:i]niciodată nu e prea târziu.
Îţi promit, Jean, indiferent cât de rău arată lucrurile...
ele arată mai bine când eşti treaz, decât atunci când dormi.
Iar când mori, vrei să se întâmple doar un lucru.
Vrei să te întorci...
Mami, tati, e de sculare?
Nu trebuie să ne găsească, pe toţi patru. Hai, la bucătărie.
Oh, Doamne...
- Te simţi bine? - Da.
Ai... o tăietură urâtă, acolo.
Da, ştiu.
Am dormit, dar... încă trăiesc.
Am drum spre spital. Pot să te duc?
Da. Mi-ar plăcea.
OK... Urcă.
Bine. Mulţumesc...
Scuză-mă, un moment.
Hei...
Ce drăguţ. Distracţie plăcută!
Da... Ascultă, mamă. Nu e momentul, să discutăm.
Sunt în drum spre serviciu. Da, te sun mai târziu.
Perfect... Un An Nou, Fericit.
- Îmi cer scuze. - E în regulă.
Nu e nici o problemă.
Cum e?
Sunt mai bine acum.
Cât timp mai avem?
Traducerea: drent drent@from.ro