Traducere şi adaptare Eugen Roşu
Ajuns la sfârşitul vieţii mele de păcătos,
în vreme ce cărunt îmbătrânesc asemenea vremii,
mă pregătesc să aştern pe această piele
mărturia faptelor uimitoare şi înspăimântătoare
la care mi-a fost dat să iau parte în tinereţe
pe la sfârşitul anului întru Domnul 1327.
Fie ca Domnul Dumnezeu să mă învrednicească
să fiu martorul prin care să poată să transpară întâmplările
petrecute la o abaţie uitată de lume în nordul Italiei.
O abaţie care, chiar şi astăzi, e drept şi cu credinţă,
să nu i se rostească numele.
Un palimpsest al romanului lui Umberto Eco
N U M E L E T R A N D A F I R U L U I
Fie ca mâna să nu-mi tremure acum când mă pregătesc
să răscolesc trecutul şi să reînviu ciudatul blestem
care mi-a apăsat sufletul când am păşit înăuntru.
Să-i spunem?
Nu. O să caute unde nu trebuie.
Dar...
dacă descoperă şi singur?
Îi supraestimezi harurile.
Sfinţia Ta, o singură instituţie are căderea să investigheze aceste fapte:
Sfânta Inchiziţie.
Dumneavoastră ce părere aveţi, venerabile Jorge?
Dragii mei fraţi...
Las celor mai tineri asemenea chestiuni lumeşti.
Adso?
- Da, mastre. - Ca să stâpâneşti natura,
trebuie mai întâi să înveţi să-i dai ascultare, da?
Aşa că, întoarce-te pe esplanadă, înconjoară edificiul prin stânga,
intră în curte prin dreapta şi acolo ai să găseşti locul ce-l cauţi,
în spatele celei de-a treia arcade.
Dar mi-aţi spus că n-aţi mai fost niciodată în această abaţie.
Când veneam, am văzut un frate care se grăbea într-acolo.
Dar a ieşit mult mai încet, cu o figură liniştită.
Mulţumesc, maestre.
În numele ordinului Benedictinilor
mă simt onorat să vă urez bun venit în abaţia noastră, vouă
şi fraţilor voştri franciscani.
Au sosit şi ceilalţi delegaţi?
Da, Ubertino din Casale a sosit de câteva săptămâni...
Mâine îi aşteptăm şi pe ceilalţi.
Cred că sunteţi obosit, după un drum atât de lung.
Nu în mod deosebit.
Deci, n-aveţi nevoie de nimic?
Nu, mulţumesc.
Ei, bine... Nu-mi rămâne...
Decât să vă urez multă pace.
Sunt mâhnit să aflu că unul dintre fraţii voştri
a plecat de curând întru Domnul.
Da, e o pierdere dureroasă.
Fratele Adelmo era unul din principalii noştri miniaturişti.
- Este vorba de Adelmo din Otranto? - L-aţi cunoscut?
Nu, dar i-am cunoscut şi i-am admirat opera.
Umorul şi ilustraţiile sale comice ajunseseră deja cunoscute.
Se spune că era foarte tânăr
A, da! Într-adevăr, era foarte tânăr.
Un accident, fără îndoială...
Da, precum spuneţi, un accident.
Ei, bine... atunci eu...
Frate Guglielmo...
Pot să vă vorbesc deschis?
Păreţi foarte dornic s-o faceţi.
Când am aflat că veţi sosi în abaţia noastră,
mi-am spus că este răspunsul la rugile mele.
Mi-am zis: ŤIată omul care cunoaşte atât firea umană...
cât şi dramele obscure ale Răuluiť
Într-adevăt, moartea fratelui Adelmo a produs o mare tulburate
în sufletele călugărilor.
Este novicele meu, Adso...
fiul cel mic al baronului de Melk.
Dar, vă rog, continuaţi!
Am descoperit cadavrul după o furtună cu grindină...
înfiorător de mutilat...
zdrobit de o stâncă la piciorul donjonului...
Chiar în dreptul unei ferestre care... Cum să zic?
- Care... - Care a fost găsită închisă.
- V-a mai spus cineva? - Dacă era deschisă...
n-aţi fi amintit de tulburarea sufletelor călugărilor, ci mi-aţi fi spus...
- că a căzut de acolo. - Frate Guglielmo...
Fereastra aceea nu poate fi deschisă...
şi nici geamul n-a fost spart.
Nu se poate ajunge pe acoperiş.
Înţeleg. Şi în lipsa unei explicaţii fireşti...
călugării pun totul pe seama supranaturalului.
De aceea am nevoie de sfatul unui om ascuţit la minte.
Care să ascundă faptele şi destul de prudent...
ca, la nevoie, să ascundă totul până la sosirea delegaţiei papale.
Îmi pare rău, dar ştiaţi că nu mă mai ocup de mult de aşa ceva.
Nu vreau să vă mai încarc şi cu problemele mele, dar...
dacă nu reuşesc să-mi liniştesc oamenii
nu-mi rămâne decât să apelez la Inchiziţie.
Acela este marele Ubertino din Casale...
Unul din marii conducători spirituali ai ordinului nostru.
Vino!
Mulţi îl consideră un sfânt...
Dar alţii l-ar arde pe rug ca eretic.
Lucrările sale despre sărăcia clerului
nu sunt cărţile de căpătâi ale prelaţilor pontificali.
Aşa că acum trăieşte în afara legii.
Dragi franciscani...
trebuie să părăsiţi îndată locul acesta.
Diavolul şi-a găsit sălaş în această abaţie.
Ubertino, sunt eu, Guglielmo
Guglielmo din Bascavilla.
Nu, nu, Guglielmo e mort.
Guglielmo... Fiul meu...
Iartă-mă!
Ţi-am pierdut de mult urma!
M-am străduit din răsputeri să fiu uitat.
Când am auzit de necazurile tale...
m-am rugat de Fecioara Maria să facă o minune.
Atunci, Sfânta Fecioară ţi-a ascultat ruga.
Iată-l pe novicele meu, Adso din Melk.
Mi l-a încredinţat tată-său să-i desăvârşesc educaţia.
Ia-l de aici imediat! N-aţi aflat...
că diavolul aruncă tineri pe fereastră?
Avea ceva feminin...
ceva diabolic... acel călugăr tânăr care a murit.
Avea o privire de fată.
S-a spus că a încercat să facă un pact cu diavolul.
Feriţi-vă de locul acesta!
Bestia mârşavă e încă printre noi.
O simt, chiar acum... Aici...
chiar între aceste ziduri. Mă tem pentru tine, Guglielmo...
pentru mine, pentru întrunirea care va avea loc...
Fiul meu! Ce vrenuri trăim!
Dar să nu-l înspâimântăm pe tânărul nostru prieten.
E frumoasă, nu-i aşa?
Când o femeie... din firea ei perversă...
ajunge sublimă prin santificare...
Apoi poate deveni cel mai nobil vehicul al graţiei.
Frumoşi îi sunt sânii,... care hrănesc un singur prunc.
- Nu-mi place locul acesta. - Chiar aşa?
Eu îl găsesc foarte palpitant. Vino!
Dragul meu Adso, n-avem dreptul să ne lăsăm influenţaţi...
de zvonurile necugetate ale Anticristului.
Mai degrabă, să ne punem mintea la contribuţie...
şi să ne străduim să dezlegăm acest mister.
Căci pentru ce vei da pe pământ...
vei găsi însutit în Ceruri.
Maestrul meu credea în Aristotel, marele filozof grec...
pentru deosebita lui inteligenţă şi logică.
Din nefericire, temerile mele n-au fost...
simple fantasme ale imaginaţiei mele bogate.
Un sfârşit tragic pentru un miniaturist atât de strâlucit.
Încă o pomană generoasă oferită de Biserică acestor sărmani.
Spune-mi! Dacă n-a căzut din turnul acela, ci de undeva, de acolo...
apoi trupul s-a rostogolit pe aici, în jos? Ce zici, Adso?
Deja nu mai avem nevoie de Diavol.
Sunt urme de sânge.
De acolo a căzut.
A sărit.
- Adso, mă asculţii? - Da, a sărit.
A sărit? Vreţi să spuneţi că s-a sinucis?
Da, altminteri de ce să se caţere acolo în toiul furtunii?
Cu siguranţă, nu ca să admire priveliştea.
Poate... că la ucis cineva.
Şi apoi s-a căţărat până acolo cu cadavrul după el?
Era atât de uşor să scapi de el aruncându-l prin trapă.
Nu, dragul meu Adso, este elementar.
Sinucidere?
Credeţi că este un loc părăsit de Dumnezeu?
Cunoşti vreun loc unde Dumnezeu să se simtă ca acasă?
Ne rugăm bunului Dumnezeu ca El să nu aibă nici un motiv...
să bănuiască printre noi o prezenţă malefică...
fie pe această lume, fie în alta.
Îi mulţumim Domnului Dumnezeu ca dezbaterea noastră...
pe care avem cinstea să o găzduim...
să se desfăşoare fără urmă de teamă.
De asemenea, să-I mulţumim că ni L-a trimis pe fratele Guglielmo
a cărui clarviziune în precedentele misiuni...
deşi împovărătoare pentru el... ne-au fost de mare ajutor aici.
Fie ca liniştea şi pacea...
să-şi găsească din nou sălaş în sufletele noastre.
Un călugăr e dator să tacă.
Şi să nu spună ce gândeşte...
decât dacă e întrebat!
Un călugăr n-are voie să râdă!
De aceea sunt proşti pe lume...
cei care-şi schimbă glasul în râs.
Maestre, pot să vă întreb...
despre ce îndatoriri împovărătoare este vorba?
N-aţi fost dintotdeauna călugăr?
Chiar şi călugării au un trecut, Adso.
Acum, încearcă să dormi!
Dar...
Da, maestre.
Înţelepciunea aduce cu sine tristeţe.
Cine îşi sporeşte cunoaşterea...
îşi sporeşte şi suferinţele.
Nenorocire!
S-a întâmplat o nenorocire!
Părinte! A avut loc o tragedie la porcărie!
Haide! Haide, repede!
Acesta, recunosc, nu s-a sinucis.
Apă!
Venanzio, traducătorul de limbă greacă!
E numai vina mea. Dacă v-aş fi ascultat,
această tragedie, putea fi evitată.
Sfinţia Ta, am certitudinea că fratele Adelmo şi-a luat singur viaţă.
Şi am de gând să aflu dacă această moarte are legătură cu cealaltă.
ŤDupă grindină, la al doilea sunet de trâmbiţăă...ť
Ťmarea s-a prefăcut în sânge.ť
- Priviţi... e sânge. - Prorocirea Apocalipsei.
ŤLa a treia trâmbiţă, a căzut o stea...ť
Ťîn străfunduriele apei.'
Diavolul e aici!
Vlăstarul de răcuşor ras tratează diareea.
Iar cepele, adminiatrate în cantitate mică
încălzite şi umede, pot prelungi erecţia bărbatului.
Celor care nu pot fi călugări, bineînţeles.
Recurgi de multe ori la arsenic, frate Severin?
Da, desigur.
E un leac eficient împotriva tulburărilor nervoase.
dacă e luat în doze mici.
Şi în doze... mai puţin mici?
Moarea.
Cu ce se ocupa nefericitul ăsta?
Era cel mai bun traducător de greacă pe care îl aveam.
S-a consacrat în întregime operelor lui Aristotel.
Era prieten cu tânărul şi frumosul Adelmo?
Da, chiar foarte buni; lucrau împreună în scriptorium.
Dar ca nişte fraţi, mă înţelegeţi? Nu ca...
Vreau să zic... carnea poate tenta atât în armonie cu natura,
cât şi în contra naturii.
Dar cei doi fraţi nu aveau asemenea înclinaţii... dacă mă înţelegeţi.
ŤPenitengiaziteť!
Păzeşte-te de Satana, care vrea să-ţi ia sufletul.
Moartea este supremă.
Îmi contempli sanctuarul?
Acolo, îl avem pe Diavol.
La fel de urât ca Salvatore.
Fratele meu mai mic, penitenziagite.
ŤPenitentian agiteť? (Pocăiţi-vă)
N-am spus aşa!
Ai spus Ťpenitentian agiteť. Te-am auzit.
Nobile parinte, Ťmagnificoť!
Nu pronunţ prea bine. Am spus Ťpenitenţăť.
Sunt călugăr. Sfântul Benedict! Sfântul Benedict!
Salvatore, vino aici.
Maestre, pe ce limbă vorbeşte?
Toate şi nici una.
Şi ce cuvânt aţi repetat amândoi?
ŤPenitentian agiteť?
- Ce înseamnă? - Că fără îndoială...
cocoşatul a fost cândva un eretic.
ŤPenitentian agiteť era strigătul de adunare al dolcinienilor.
Dolcinienilor? Ce sunt aceştia, maestre?
Cei care cred în sărăcia lui Hristos.
Ca noi, franciscanii.
Dar, de asemenea, declară că toţi trebuie să fie săraci.
Apoi, i-au ucis pe cei bogaţi.
Vezi tu, Adso...
Între viziunea extatică şi frenezia păcatului...
nu-i decât un pas.
Atunci, să nu-l fi ucis el pe traducător?
Nu, episcopii pântecoţi şi preoţii înstăriţi...
nu sunt de partea dolcinienilor.
Rareori, specialişti în Aristotel.
Dar poate ai dreptate, să fim cu ochii-n patru.
Avem noroc că pământul a fost înmuiat de zăpadă.
E ca un pergament pe care criminalul şi-a lăsat semnătura,
fără voia lui.
Poftim, ce înţelegi, de exemplu, din aceste urme?
Sunt... de două ori mai adânci decât celelalte, Meastre.
Bravo! Şi ce concuzie tragem de aici?
Că omul era foarte greu?
Categoric! Şi de ce era aşa de greu?
Pentru că... era foarte gras?
Sau poate pentru că se împovărase cu un alt om.
Să ţinem minte desenul tălpii acestei sandale.
Dar urmele duc de la urcior în această direcţie.
Adso, nu te-ai gândit că poate...
omul a mers cu spatele, trăgând cadavrul după el...
încât călcâiele au lăsat urmele pe care le vezi.
Şi acum, unde la întâlnit eruditul traductor de gracă...
pe autorul anonim al morţii sale?
Frate bibliotecar...
Poate ne îngăduiţi să examinăm opera celor doi nefericiţi...
care, cu atâta durere, au plecat la Domnul.
- Cererea voastră e neobişnuită. - La fel şi împrejurările morţii lor.
Fratele Adelmo lucra acolo.
Ochi de sticlă înrămate!
Un măgăr le predă episcopilor Sfânta Scriptură.
Papa e un vulpoi, iar Abatele, un maimuţoi.
Avea un talent deosebit pentru imagini comice.
Un câlugăr n-are voie să râdă! Numai proştii râd degeaba!
Sper că vorbele mele nu v-au jignit, frate Guglielmo...
dar i-am auzit cum râd din nimic.
Oricum, voi franciscanii aparţineţi unui ordin...
care este foarte îngăduitor cu veselia.
Da, este adevărat. Sf. Francisc nu-i displăcea râsul.
Râsul este respiraţia diavolului, care deformează ligamentele feţei...
şi-l face pe om să semene cu o maimuţă.
Maimuţele nu râd. Râsul este o însuşire umană.
La fel şi păcatul. Iisus n-a râs niciodată.
Sunteţi atât de convins?
Nu se pomeneşte în Biblie că ar fi râs.
Dar nici nu se pomeneşte că n-ar fi făcut-o.
Se spune că sfinţii înşişi foloseau comedia...
pentru a-i satiriza pe duşmanii credinţei.
De pildă, când păgânii l-au cufundat pe Sf. Mauro...
în apă clocotită, acesta s-a plâns...
că baia e prea rece. Sultanul şi-a băgat degetele în apă...
- şi s-a opărit. - Un sfânt...
bâgat în apă fiartă nu joacă feste copilăreşti.
Îşi înăbuşă ţipetele şi suferă pentru adevăr.
Totuşi, Aristotel şi-a consacrat al doilea volum al ŤPoeticiiť comediei...
ca instrument al adevărului.
Aţi citit această lucrare?
Bine-nţeles că nu. Manuscrisul s-a pierdut de mai multe veacuri.
Ba, nu!! N-a fost niciodată scris!
Pentru că providenţa nu îngăduie proslăvirea frivolităţilor.
- Nu, nu sunt deloc... - Destul!
Această abaţie e umbrită de suferinţă, iar voi vreţi...
să ne abateţi jalea prin această zeflemea!
Iertaţi-mă, venerabile Jorge. Remarcile mele au fost cu adevărat nelalocul lor.
Care a fost pupitrul traducătorului de greacă?
Acesta.
Haide, Adso!
- Ce ai înţeles din această vizită? - Că n-am venit aici să râdem.
Ai băgar de seamă cum sunt rânduite cărţile pe rafturi?
Toţi acei copişti, traducători, cercetători...
cugetători... Unde sunt cărţile necesare muncii lor...
şi pentru care este atât de vestită această abaţie?
Unde se află, aşadar, aceste cărţi?
- Mă puneţi la încercare? - Cum adică?
Cu tot respectul...
de câte ori îmi puneţi o întrebare, se pare că aveţi deja răspunsul.
Ştiţi unde sunt cărţile?
Nu, dar cred că turnul de colo conţine şi altceva decât aer.
Aţi remarcat uşa aceea mică, pe care bibliotecarul a închis-o când am intrat?
- Da. - Duce la bibliotecă?
Maestre! Repede! L-am prins!
- Gata! - A vrut să ne omoare!
Salvatore!
Vă rog, nu-i vorbiţi Abatelui de trecutul lui.
Nu e vinovat de crimele din această abaţie. Jur!
Frate Remigio, preţul tăcerii mele vor fi câteva informaţii.
N-am înţeles de ce maestrul a îndepărtat atât de repede...
bănuielile mele asupra acelui cocoşat eretic...
şi nici de ce se grăbea aşa să viziteze donjonul.
Nu puteam rezista ispitei...
de a intra în bibliotecă şi să privesc cărţile.
N-are broască! După cum am bănuit, este zăvorâtă din interior.
Şi cum intrăm?
Cu siguranţă, trebuie să mai existe o intrare.
Să vedem ce încerca să ascundă de noi azi-dimineaţă...
călugărul cu făţa rotundă ca luna!
Micuţele caractere greceşti.
Parcă nişte furnicuţe şi-au înmuiat picioruţele în cerneală.
ŤBucură-te de defectele vulgului.ť
E scris cu zeamă de lămâie...
Sagetător... Soare... Mercur...
Scorpion.
E un mesaj codificat... în alfabet zodiacal.
Ne îndrumă, dar încotro?
Hei, cine e acolo!? Cine e?
}- Sticlele mele de mărit... - Erau pe carte.
Tu ia-o pe acolo!
Unde te-ai ascuns, drac împieliţat? Arată-te!
Ştiu că eşti acolo. Te simt după miros.
Ce-i cu tine? Ţi-e frică de mine?
Te găsesc eu, târâtură.
Cine era ea, creatura aceea...
revărsată din noapte precum lumina zorilor...
seducătoare ca luna, strălucitoare ca soarele...
de temut ca o oaste gata de luptă?
Bună seara, Salvatore.
Deci, aici îi prinzi?
Aici sunt Ťpiu grassiť, mai graşi.
Şi... tu îi mănânci?
- Vrei şi tu? - Nu, mulţumesc!
ŤEstulentať, Ťich binť bun Ťcatolicoť.
Dacă tu eşti un bun creştin atunci vorbeşte.
Deci, Adelmo i-a dat pergamentul lui Berengario?
Nu, nu, il tradnslo... tran...
Traducătorului! Venanzio, călugărul negru!
Ce s-a mai întâmplat apoi?
Maestre! Veniţi repede înăuntru! Am mai găsit unul.
Ţi-ai pierdut bunul-simţ, băiete?
Ai mai văzut tu om cu o cutie toracică atât de largă...
să adăpostească o inimă aşa de mare?
Este inimă de bou.
Probabil că unul dintre călugări i-a făcut-o cădou fetei...
în schimbul favorurilor ei.
Fată? Care...?
Ţărăncuţa pe care am văzut-o furişându-se afară.
- Vreun călugăr slut. - De ce slut?
Dacă ar fi fost tânăr şi chipeş, fără îndoială că fata...
i-ar fi acordat favorurile pe niminc! Nu-i aşa?
Oricum, ce s-a petrecut în această bucătărie puturoasă...
n-are de-a face cu ancheta noastră.
Şi cocoşatul m-a convins că fratele Berengario,
bibliotecarul asistent, este cheia întregii enigme.
- Ce spuneai? - Nimic, maestre.
Bine!
Maestre.
Aş vrea să va spun ceva.
Ştiu.
Vreţi să mă spovedesc vouă?
Mai de grabă, aş vrea să-mi povesteşti ca unui prieten.
Maestre...
Aţi fost vreodată...
îndrăgostit?
Îndrăgostit!?
- De nenumărate ori. - Adevărat?
Desigur. De Arsitotel, de Ovidiu, de Virgiliu.
Nu, nu. Mă refeream la...
Nu cumva amesteci dragostea cu dorinţă?
Credeţi?
Nu cred nimic.
Nu-i vreau decât binele.
Vreau să fie fericită. Vreau să scape de sărăcie.
Vai, mie!
- De ce Ťvai, mieť? - Eşti îndrăgostit?
E rău?
Pentru un călugăr, apar câteva probleme.
Oare nu aşează Sf. Toma D'Aquino iubirea deasupra tuturor virtuţilor?
Da, iubirea de Domnul, Adso. Iubirea de Dumnezeu.
Dar iubirea pentru... o femeie?
Pentru o femeie? Toma D'Aquino ştia puţine.
Sfânta Scriptură e limpede. Proverbele ne pun în gardă.
Femeia acaparează sufletul preţios al bărbatului.
Pe când preoţii ne spun:
ŤMai amară decât moartea este femeia!ť
Da, dar voi ce credeţi, maestre?
Categoric, nu mă pot lăuda cu experienţa ta...
dar, mărturisesc, mi-e greu să cred că...
Dumnezeu ar fi creat o asemenea fiinţă...
fără s-o dăruiască măcar cu câteva virtuţi.
Ce viaţă tihnită am duce fără iubire, Adso!
Atât de liniştită... atât de calmă...
şi atât de searbădă.
Doamne, ne-ai călăuzit paşii spre acest refugiu...
al păcii sufleteşti, căci năzuieşti spre împăcare...
la fel de mult ca şi noi, franciscanii.
Haideţi, fraţilor!
Frate Berengario?
Probabil, se ascunde pe undeva...
cu cartea şi cu sticlele mele de mărit.
Frate Berengario?
Maestre, priviţi, uşa!
Frate Malachia!
Îl căutam pe asistentul dumitale, fratele Berengario.
- Este aici? - Nu, nu este.
Înţeleg. Ştiţi unde l-aş găsi?
Nu.
Să fie sus, în bibliotecă?
Nu.
Sunt curios să văd biblioteca. Îmi daţi voie?
Nu.
De ce?
Este porunca fermă a Abatelui.
Nimănui nu-i este îngăduit să intre în bibliotecă...
cu excepţia mea şi a asistentului meu.
Înţeleg! Vă mulţumesc încă o dată.
Poate a păţit ceva.
Poate îl găsim în apă.
- Ce? - Al treilea sunet de trâmbiţă...
cum spunea Ubertino. Apocalipsul după Sf. Ioan.
Nu-i cartea pe care o căutăm.
Un pui de găină pentru voi? Seamănă mai mult cu o vrabie.
Franciscani.
Bun sosit la noi, frate Michele.
Şi tuturor delegaţilor franciscani.
Hei, târfă... Treci la rând.
Salvatore, dă-i drumul!
Fratele acesta este Cuthbert din Winchester...
unul dintre cei mai iluştri invitaţi.
Veniţi, Preasfinţia Voastră. Trebuie să vă vorbesc degrabă!
Abatele şi toţi ceilalţi fraţi au convenit...
că diavolul şi-a făcut sălaş între aceste ziduri.
Da, chiar el!
Unica mărturie a prezenţei lui, pe care am sesizat-o...
este dorinţa tuturor de a-l vedea la lucru.
Şi dacă Ubertino are dreptate, iar tu te înşeli?
Nu uita Guglielmo, această întrunire este crucială pentru noi toţi.
Îl bănuim pe Papă că vrea să ne destrame ordinul.
- Şi să ne proclame eretici. - Da, şi să ne proclame eretici.
Nu trebuie să interoghez decât un singur călugăr şi totul se lămureşte.
Guglielmo, ne punem toată speranţa în dumneata.
Pentru Dumnezeu, nu abuza.
Frate Guglielmo.
Ai găsit o carte în limba greacă?
Am avut dreptate.
Da, la fel şi Apocalipsul.
- Trebuie să vorbim. - Da, neapărat.
Am multe de spus.
Îndată ce noi doi vom examina cadavrul.
O baie cu flori de tei alină uneori durerile.
Era stângaci?
Da, da, fratele Berenger era pe invers în mai toate.
Mai sunt stângaci în abaţie?
Din câte ştiu eu, nu.
O pată de cerneală.
Presupun că nu scria cu limba.
- Câteva rânduri în limba greacă. - Da, scrise de Venanzio.
Simple note de lectură asupra cărţii pe care o citea...
chiar înainte să moară. Vedeţi cum se schimbă caligrafia?
De aici, a început agonia morţii. Şi ce concluzie tragem de aici?
O pată de vopsea albastră.
Da, dar o pată de un albastru deosebit...
amestecată de miniaturistul vostru, fratele Adelmo...
care a avut acest pergament înaintea lui Venanzio.
De unde ştiţi? Pentru că aceste însemnări...
au acoperit petele lui Adelmo, şi nu invers.
Frate Guglielmo...
Se ştie că un mister teribil învăluie abaţia noastră.
Totuşi, n-am descluşit nimic, din descrierea obscură...
ce ar trebui să ne lumineze.
Adso, lumina.
Cineva se străduieşte din răsputeri să acundă o taină...
de mare anvergură.
Caligrafia este, fără îndoială, a unui stângaci.
Singurul stângaci de aici este... sau mai bine zis a fost...
fratele Berengario, asistentul-bibliotecar.
La ce cunoştinţe tainice nu avea acces?
- Am impresia că vreţi să-mi spuneţi. - La bibliotecă, la cărţi interzise.
Cărţi dăunătoare spiritului.
Toată lumea cunoaşte pasiunea asistentului...
pentru băieţii chipeşi. Când frumosul Adelmo...
a dorit să citească una dintre aceste cărţi interzise...
Berengario i-a oferit cheia de acces...
la acel pergament...
în schimbul unei mângâieri contra firii.
Destul, Guglielmo.
Adelmo a acceptat şi s-a pretat dorinţelor murdare ale lui Berengario.
Apoi, măcinat de remuşcări a hoinătit...
prin cimitir, unde s-a întâlnit cu traducătorul de greacă.
- De unde ştiţi? - A existat un martor.
Cocoşatul...
Acesta l-a vâzut pe Adelmo înmânându-i pergamentul lui Venanzio...
apoi a fugit sus, în turnul cel mic...
şi şi-a luat viaţa aruncându-se de la fereastră.
În noaptea sosirii mele aici, când Berengario se autoflagela...
Venanzio, urmând instrucţiunile de pe pergament...
a intrat în biblioteca interzisă şi a găsit cartea.
A luat-o de pe pupitrul acestuia şi a început să o citească.
După ce a scris acele citate misterioase...
a murit cu o pată neagră pe deget.
Asistentul i-a descoperit cadavrul...
şi l-a târât lână la porcărie că să înlăture bănuielile asupra sa.
Dar şi-a lăsat autograful în urmă.
Cartea rămăsese pe pupitrul traducătorului.
Berengario s-a întors noaptea trecută în scriptorium şi a citit-o.
Curând după aceea, cuprins de dureri atroce...
a încercat să facă o baie cu flori de tei...
şi s-a înecat.
Şi el avea un deget negru.
Toţi trei au murit din cauza unei cărţi ucigaşe...
sau pentru care, unii oameni ucid.
De aceea, vă conjur să-mi îngăduiţi să intru în bibliotecă.
Frate Guglielmo, mândria te orbeşte.
Din dorinţa de a-i idolatriza pe alţii...
nu vezi ce este limpede pentru toţi cei din această abaţie.
A sosit delegaţia papală. Bernardo Gui.
Mulţumesc, frate Guglielmo.
Vă suntem recunoscători pentru eforturile depuse...
dar acum vă rog să vă retrageţi...
şi să renunţaţi la alte investigaţii.
Din fericire, o dată cu delegaţia papală a mai sosit cineva...
care e un bun cunoscător al hăţişurilor întunecate ale Răului.
O persoană pe care, sunt convins, că o cunoaşteţi.
Bernardo Gui...
trimisul Inchiziţiei.
Maestre, cine este Bernardo Gui?
Guglielmo, am răscolt toată abaţia după tine.
Michele vrea să vorbească cu tine acum.
Singur.
- Ştii cine a venit? - Ştiu. Bernardo Gui.
Ubertino trebuie dus într-un loc mai sigur.
Am aranjat totul. Doat tu ne mai îngrijorezi.
Renunţă la toate aceste investigaţii inutile.
Concluzii eronate.
Acesta este adevărul. Eu am dreptate.
Guglielmo are dreptate! El are mereu dreptate.
Oricare ar fi urmările...
pentru el sau pentru alţii... Guglielmo din Bascavilla...
se dovedeşte că are dreptate.
Oare nu vanitatea şi mândria...
te-au făcut să intri, cândva, în conflict cu Bernardo Gui?
Nu te juca de două ori cu soarta ta, Guglielmo.
Nici Împăratul nu te mai salvează dacă te pui cu Bernardo.
Carnea dăduse uitării păcatul pe care ea...
mi-l dăruise. Dar sufletul nu putea să o uite.
Şi acum?
Acum că am văzut-o în mijlocul sărăciei în care trăia...
i-am mulţumit Domnului că sunt franciscan.
Doream să-i transmit că nu eram membru...
al acestei abaţii, ci al unui ordin ce se dăruia...
eliberării săracilor din suferinţele lor fizice.
şi depravării spirituale.
Adio, Guglielmo, eşti nebun şi arogant.
Dar te iubesc şi nu voi pregeta să mă rog pentru tine.
La revedere, copile dragă.
Încearcă să nu iei prea multe exemple rele de la maestrul tău!
Gândeşte prea mult. Se încrede întotdeauna...
în deducţiile din mintea sa...
înloc să se lase subjugat de capacităţile profetice...
ale sufletului. Învaţă să-ţi pui mintea...
la contribuţie. Plângi pe rănile Domnului nostru Iisus Hristos...
şi aruncă acele cărţi!
Are ceva Ubertino pe care l-am invidiat mereu.
Nu uitaţi prieteni, temeţi-vă de sunetul celei din urmă trâmbiţe.
Următoarea va cădea din cer. Apoi, vor veni o mie...
- de scorpioni. - Da, da, nu vom uita.
Care te înspăimântă mai mult?
Toate.
Priveşte mai de aproape.
- Aceea. - La fel am ales şi eu.
După tine.
Aici sunt temeliile donjonului.
Dar cum ajungem în bibliotecă?
Şobolanilor la place pergamentul, mai mult chiar decât învăţăceilor.
Să ne ţinem după el.
166, o uşă cu arcadă, 167...
168, 169, 170...
Ştiam eu.
Adso! Am avut dreptate!
Îţi dai tu seama, Adso...
că ne aflăm într-una dintre cele mai mari biblioteci ale Creştinătăţii?
- Cum dăm de carte? - Cu răbdare.
ŤBeatus de Liebanať. Este o capodoperă.
Iar aceasta este versiunea completă şi adnotată a lui Umberto din Bologna!
Ce de încăperi? Ce de cărţi?
N-ar trebui să i se interzică nimănui să studieze aceste cărţi.
Probabil sunt considerate prea valoroase, prea delicate.
Nu acesta-i motivul, Adso.
Conţin o înţelepciune diferită de a noastră...
şi idei care ne-ar face să ne îndoim...
de trăinicia cuvântului divin.
Maestre?
Şi fără-ndoială, Adso, sunt duşmanii credinţei.
Maestre?
Aşteptaţi-mă!
Te aştept.
Dar nu vă aud paşii.
Nici nu merg. Sunt aici, jos.
Maestre, sunteţi acolo, sus?
Unde eşti, băiete?
M-am rătăcit!
Ştii, Adso, cred că am intrat într-un labirint.
Mai eşti acolo?
Da. Cum ieşim de aici?
Destul de greu. Sau deloc.
Vezi tu, Adso, acesta-i tot farmecul unui labirint.
Adso, păstrează-ţi calmul. Deschide o carte...
şi citeşte cu voce tare. Ieşi din cameră...
şi fă la stânga.
ŤIubirea nu a fost identificată ca fiind un neajuns. Ea ajunge astfel...ť
Ťcând devine obsesie.ť
ŤTeologul musulman, Ibn Hazm, a spus...ť
Ťcă cel atins de iubire refuză tratamentul...ť
Ťprovoacă respiraţii neregulate şi accelerarea pulsului.ť
ŤEl identifică melancolia iubirii cu licantropia...ť
Ťboala prin care omul se comportă ca un lup.ť
ŤAspectul exterior...ť
Ťîncepe să se schimbe.ť
ŤCurând, privirile i se împăienjenesc, buzele i se usucă...ť
Ťşi faţa i se acoperă cu bube.ť
ŤPe faţă îi apar semne asemănătoare muşcăturilor de câine...ť
Ťîşi încheie zilele dând târcoale cimitirelor...ť
Ťnoaptea arată ca un lup.ť
Maestre?
Văd un felinar.
Nu te mişca. Rămâi pe loc.
Văd pe cineva.
S-a oprit.
Acum, ce face?
Ridică felinarul.
De câte ori?
De trei ori.
Eu sunt. Ridică şi tu felinarul.
Priviţi!
Prostănacule!
E o oglindă.
Maestre!
- Salvează cărţile. - Încerc să vă salvez pe dumneavoastră!
O trapă, o oglindă... Aproape am ajuns.
Dacă am descifrat corect instrucţiunile traducătorului...
Doar nu credeai că sunt atât de idiot să-i dau...
pergamentul Abatelui fără să-i fac o copie?
ŤMâna deasupra idolului...ť
Ťacţionează asupra primului şi al celui de-al şaptelea din cei patruť.
Foarte bine.
Ce idol?
De aceea suntem aici, să aflăm.
Primul şi al şaptelea din cei patru... ce?
Dacă aş cunoaşte răspunsul la toate, aş preda teologia la Paris.
Şi... din nou.
Ai auzit?
Sunt dinţii mei, maestre.
- Ce? - Dinţii mei.
Să nu-i fie teamă.
Nu mi-e teamă, mi-e frig.
- Bine... ne întoarcem. -Vă rog, nu plecaţi din cauza mea.
Recunosc, pentru moment m-am înşelat.
Aşa... Ia să vedem...
ca să găsim ieşirea din labirint...
trebuie să ajungem la o bifurcaţie însemnată cu o săgeată...
-Maestre. - Te rog, acum, mă gândesc.
Dacă sunt săgeţi la bifurcaţie, atunci...
Bravo, băiete!
învăţătura ta clasică ne este de ajutor.
Dă-mi-o!
Bernardo, m-a împroşcat, cu spermă.
Apoi, tu ai iubirea.
Scuipă, încolo.
Mulţumesc.
Lucifer, fii în slujba mea, de dragul unei femei.
Lasă-mă! Lasă-mă!
Arde!
Bernardo, uite ce am găsit.
Controlează creatura.
Sfinţia Ta, m-aţi invitat să investighez...
prezenţa spiritului malefic în această abaţie...
şi deja am găsit-o.
De câte ori să mai văd aceste ritualuri satanice?
Cocoşul negru şi pisica neagră!
A făcut-o pentru mâncare, nu pusă de davol!
Guglielmo de Bascavilla ar trebui să-şi amintească procesul...
în care o femeie a recunoscut că făcuse pact cu diavolul...
întruchipat de o pisică neagră.
Nu-i nevoie să-mi aminteşti experienţa anterioară...
ca să-ţi formulezi concluziile, seniore Bernardo.
Nu, într-adevăr. Nu în faţa unor probe atât de evidente.
O vrăjitoare! Un călugăr sedus! Ritualuri satanice!
Mâine vom afla dacă aceste evenimente...
au legătură cu taina care învăluie această abaţie.
Întemniţează-i! Vor dormi în siguranţă la noapte.
N-aţi avut nimic de spus!
N-am spus nimic, pentru că nu era nimic de spus.
Când e vorba de cărţi sau de teoriile altora...
sunteţi mereu pregătit să vorbiţi.
Este deja arsă pe rug, Adso.
A spus-o Bernardo Gui. Este o vrăjitoare.
Ştiţi că nu este adevărat!
Ştiu.
Dar mai ştiu că cine contestă sentinţa...
unui inchizitor se face vinovat de erezie.
Se pare că ştiţi o mulţime de lucruri în legătură cu asta.
Da.
Nu vreţi să-mi spuneţi...
ca unui prieten?
Nu-s multe de zis.
Am fost inchizitor, dar la început...
când Inchiziţia se străduia să călăuzească, nu să pedepsească.
Odată, am prezidat procesul unui bărbat...
a cărui singură crimă era că traduse-se o carte grecească...
care contravenea Sfintei Scripturi.
Bernardo Gui vroia să-l condamne ca eretic.
Eu l-am achitat.
Apoi, Gui m-a acuzat de erezie pentru că l-am înfruntat.
Am apelat la Papă.
Am fost aruncat în temniţă...
torturat...
şi mi-am schimbat depoziţia.
Şi ce s-a mai întâmplat?
Omul a fost ars pe rug...
iar eu am rămas în viaţă.
Frate Salvatore...
chinurile care te aşteaptă mă fac şi pe mine să sufăr.
Dar poţi să-i pui capăt, chair înainte să începem.
Deschide-ţi porţile inimii şi caută în străfundul sufletului.
- Caută! - Caut, signore.
Atunci, spune-mi...
Care dintre fraţii tăi este ereticul răspunzător de aceste crime?
Nu ştiu, Preamărite.
Nu ştiu! Nu ştiu!
Sunt idiot. Nu ştiu nimic.
N-am dormit toată noaptea. Să fi suferit pentru fată...
sau pentru mine? Nu ştiu.
În zori, au sosit emisarii Papei...
adversarii noştri la dezbatere.
Acum, pentru mine, toate acestea nu mai aveau importanţă.
Eminenţa Voastră, Sfinţia Ta, dragii noştri fraţi...
ne-am întrunit, în sfârşit, pentru această dezbatere mult-aşteptată!
Am străbătut cu toţii distanţe lungi...
să punem capăt unui conflict...
care a compromis grav unitatea Bisericii noastre ŤSfânta Fecioarăť.
Întreaga Creştinătate are astăzi...
privirile aţintite spre aceste ziduri venerabile...
nerăbdătoare să afle de la noi răspunsul la întrebarea dacă...
ŤDomnul nostru Iisus Hristos...
datora cuiva veşmintele pe care le purta?ť
Iubiţi fraţi ai Ordinului Franciscan...
Sfântul nostru Părinte, Papa, ne-a autorizat pe mine...
şi pe aceşti supuşi ai săi să vorbim în numele Sanctităţii Sale.
Nu se pune întrebarea dacă Hristos era sărac...
ci dacă ar trebui sărăcită Biserica!
Voi, franciscanii, aţi vrea să-i vedeţi...
pe clerici renunţând la posesiunile lor...
şi împărţindu-i avutul.
Averile mănăstireşti să fie împărţite...
iar ogoarele lor mănoase să fie date şerbilor.
Am găsit cartea.
Am găsit cartea în spiţerie. O carte în limba greacă.
Era în spatele borcanelor mele.
Să n-o atingi.
Întoarce-te, încuie-te pe dinăuntru. Vin şi eu cât de repede pot.
...să lipsească Biserica de resursele necesare propovăduirii cuvântului sfânt...
şi să înceapă lupta împotriva necredincioşilor.
Uitaţi că până şi cea mai măreaţă ctitorie a Domnului...
este o copie palidă a preamăririi Sale neţărmurite.
Frate, repede! Salvatore şi-a mărturisit trecutul eretic...
dar şi pe-al tău. Ţi-a rămas puţin timp să scapi de rug.
Mulţumesc, frate.
E o absurditate! Nu îngădui!
Cum îndrăzneşti să numeşti bordelul Papei, palatul lui Dumnezeu pe pământ?
- Răspundeţi, Eminenţă! - Aceste omoruri sunt un semn.
- Nu cred! - De ce?
Evanghelia vorbeşte limpede...
că Iisus a avut o pungă cu bani!
Minţiţi, şi ştiţi asta!
Atunci, de ce Domnul Iiisus le-a spus discipolilor Săi în repetate rânduri...
să nu aibă la ei nici aur şi nici argint?
Hei, vă rog!
S-a petrecut ceva extrem de grav.
Daţi-mi drumul! Vă jur că nu l-am ucis eu!
Am fost în hambar, să fac inventarul.
N-am omorât pe nimeni, niciodată! Vă jur!
Explică-ne, atunci, de ce a-i încercat să fugi?.
N-am vrut să fug!
Oricum, hotărâsem să te arestăm pentru o altă vină.
Acum văd că am avut dreptate.
Dacă cineva şi-ar fi făcut datoria şi n-ar fi căutat aiurea...
multe vieţi cu credinţă în Dumnezeu ar fi fost cruţate.
ŤMâna deasupra idolului, primul şi al şaptea din cei patru...ť
ŤFoloseşte persoane vulgare. Obţine plăcere din defecte.ť
Băiete, dragă, te rog! Încerc să gândesc.
Şi eu, Maestre.
Atunci, foloseşte-ţi mintea, nu inima.
Şi-o să progresăm.
Pentru dumneavoastră cărţile sunt mai importante decât oamenii?
Am zis eu aşa ceva?
Parcă nu vă pasă de nimeni, nicodată!
Puteţi manifesta puţină milă?
Poate aşa îmi manifest eu mila.
Dar mila n-o va salva de rug.
Amintesc celor de faţă că au jurat ascultare...
sub pedeapsa cu excomunicarea...
că vor sprijini Inchiziţia în lupta împotriva ereziei.
Să şadă cu mine la acest tribunal...
şi să împartă povara verdictului...
Solicit consiliului...
doi judecători.
Sfinţia Sa, Abatele...
şi...
fratele Guglielmo din Bascavilla.
Salvatore...
Salvatore!
Vrei să repeţi mărturia de aseară...
că tu şi complicele tău, Remigio din Varagine...
aţi fost fideli ereticului de Dolcino?
Ajunge!
Remigio din Varagine, tăgăduieşti mărturia complicelui tău?
Nu. N-o tăgăduiesc.
Sunt mândru!
De doisperzece ani trăiesc aici... şi n-am făcut decât să mă îmbuib...
să-mi slăbesc puterile...
şi să strâng dijma de la ţăranii flămânzi.
Dar, acum, voi mi-aţi dat tăria...
să-mi amintesc că, odată, am crezut din tot sufletul.
Şi pentru asta, vă mulţumesc.
Că odată ai jefuit şi ai dat foc proprietăţilor Bisericii?
Da! Să dau înapoi oamenilor ce le-aţi furat!
Şi nu vei mai omorî prelaţi şi preoţi?
Da! Dacă aş avea ocazia,...
le-aş da foc unora ca voi!
Sfântă Maria, Mamă a lui Dumnezeu, Ascultă ruga mea smerită.
Ştiu că am păcătuit mult...
dar te rog, n-o face să sufere pentru greşelile mele.
Mamă binecuvântată...
cu ani în urmă, ai săvârşit o minune şi l-ai salvat pe maestrul meu.
Nu vrei să faci la fel şi pentru fata asta?
Maestrul meu spune că omul de rând trage ponoasele.
Dar, Te rog, Sfântă Maria, nu îngădui aşa ceva.
Vinovată e vrajitoarea...
care a ispitit un călugăr...
şi a practicat ritualuri diabolice în acest lăcaş sfânt.
Vinovat este Salvatore...
care şi-a mărturisit trecutul eretic...
şi a fost prins în flagrant delito cu o vrăjitoare!
Vinovat este Remigio din Varagine...
care nu-şi regretă fostele erezii şi a fost prins...
încercând să fugă după ce la omorât pe erbonistul Severinus.
Minciună! Nu l-am ucis eu pe erbonist...
şi nici pe altcineva din această abaţie!
Prin urmare, vă cer...
să confirmaţi sentinţa mea, Sfinţia Ta.
Mi-e sufletul îndurerat...
dar n-am nici un motiv să contest...
justeţea sentinţei Sfintei Inchiziţii.
Şi dumneata, Guglielmo din Bascavilla?
Da, e vinovat.
Vinovat că în copilărie...
a înţeles greşit mesajul Evangheliei...
şi este vinovat că a confundat ...
iubirea pentru sărăcie cu distrugerea oarbă...
a bogaţilor şi a averilor lor.
În schimb, Sfinţia Voastră...
nu este vinovat de crimele care au însângerat abaţia voastră.
Şi asta, pentru că fratele Remigio, nu cunoştea limba gracă...
or, întreaga enigmă se învârte în jurul...
furtului şi al deţinerii unei cărţi scrise în limba greacă...
şi ascunsă în vreo tainiţă a bibliotecii.
Odată ce verdictul Inchiziţiei este contestat de fratele Guglielmo...
trebuie să smulgem mărturia prizonierului.
Duceţi-l la fierărie şi arătaţi-i instrumentele.
Mărturisesc tot ce vreţi, dar nu mă torturaţi.
Nu supravieţuiesc unei nopţi de tortură aşa cum a îndurat Salvatore!
Bine, atunci. De ce i-ai omorât?
De ce? Nu ştiu, de ce.
- Pentru că te-a pus diavolul? - Da... aşa e.
M-a pus diavolul! Diavolul mă îndeamnă!
Belzebut, Adalmeh, Lucifer, mă rog ţie...
Stăpâni ai Infernului.
Păstorul şi-a făcut datoria...
şi oaia rătăcită trebuie încredinţată flăcărilor purificatoare!
Chiar dacă-l veţi arde pe rug pe fratele Remigio...
nu veţi isbuti să stăviliţi crimele din această abaţie!
Şi alţi călugări îşi vor găsi moartea aici...
iar degetele şi limba lor vor fi mânjite cu negru!
Eminenţa Voastră, vă rog...
noi, franciscanii, nu suntem de acord cu fratele Guglielmo.
Ne convingem încă o dată că teoriile dumitale îi apără pe eretici...
şi îndeamnă la crimă. Dezbaterea a luat sfârşit.
Se pare că fratele Guglielmo a căzut din nou...
în greşeala pe care a mai făcut-o şi altă dată.
A încercat din nou să apere un eretic...
de dreaptă pedeapsă a Inchiziţiei...
Mă va însoţi la Avignon să confirme sentinţa mea...
în faţa Sanctităţii Sale, Papa Ioan.
Am dreptate.
De-aş fi găsit cartea, să pot demonstra că Bernardo Gui să înşela!
Dar Anticristul a ieşit încă o dată învingător...
şi parcă nimic nu-l împiedica s-o facă.
Veniţi.
Când rugul se va aprinde în această seară...
fie ca flăcările să purifice...
sufletul fiecăruia dintre noi.
Să ne întoarcem la ce a fost şi ce pururea va fi...
menirea acestei abaţii:
păstrarea cunoaşterii.
Am spus păstrare şi nu căutare...
pentru că nu există progres în istoria cunoaşterii...
fără o sublimă şi permanentă recapitulare.
Să ne rugăm Domnului...
că Anticristul şi-a luat privirea insetată de sânge...
de la lăcaşul nostru sfânt...
şi că pacea se va aşterne din nou peste această mănăstire.
Cea de-a cincea trâmbiţă are tăria a o mie de scorpioni...
- Mi-a spus el. - Cine ţi-a spus?
Are limba şi degetele negre...
aşa cum a propovăduit fratele Guglielmo!
Este fratele Malachia, părinte.
-Malachia? - Da, părinte.
Doamne, Dumnezeule! Nu Malachia!
Se va sfârşi vreodată?
Guglielmo din Bascavilla a avut dreptate. El a spous că...
Da. Ştia!
După cum şi eu aş fi ştiut, dacă aş fi fost eu criminalul!
Găsiţi-l pe Guglielmo din Bascavilla!
Nu isbutesc să deschid oglinda!
Poate trebuie să apăsăm prima şi a şaptea literă a cuvântului Ťpatruť.
Dar Ťpatruť are cinci litere.
În latină, Ťquatuorť. Îţi aminteşti inscripţia de pe oglindă?
Am apăsat deasupra idolului.
Nu Ťidolumť ca în latină, ci Ťeidolonť ca în greacă.
Înseamnă Ťimagineť or Ťreflectareť. Propria noastră reflectare!
- Pe aici, Maestre! - Ba, nu, pe aici, Adso.
Aici... Q şi R.
Să dea Domnul, să nu greşim.
Vino.
Bună seara, venerabile Jorge.
De şapte zile te aştept să vii, Guglielmo.
Cred că ai zburat până aici, de-ai ajuns înaintea noastră.
Ai descoperit multe...
pâna ai ajuns la această abaţie...
dar scurtătura prin labirint n-ai izbutit să o afli.
Şi acum, ce vrei?
Vreau să văd cartea grecească despre care spuneai că n-a fost scrisă.
O carte dedicată întru totul comediei, pe care o urăşti...
la fel de mult ca şi râsul.
Vreau să văd ceea ce este probabil ultima copie ce a supravieţuit...
a volumului al doilea al ŤPoeticiiť lui Aristotel.
Guglielmo, ce bibliotacar minunat ai fi fost!
Iată răsplata eforturilor tale.
Citeşte-o! Răsfoieşte-i tainele.
Ai câştigat.
Ne apropiem.
ŤSă punem acum în discuţie cum reuşeşte comedia să stimuleze...ť
Ťdorinţa de satiră folosindu-se de oameni de rând...ť
Ťşi obţinând desfătare din defectele acestora.ť
- Continuă, Guglielmo! Citeşte! - Maestre, trebuie să ne grăbim.
Dacă lumina este prea slabă, dă-i băiatului...
Sunt sigur că ştie să citească.
Nu vreau ca elevul meu să răsfoiască paginile tale otrăvite...
dacă nu are nişte mănuşi să-l apere, aşa cum am eu.
Uşa! Repede, pănă nu o închide!
Venerabile frate, există multe cărţi în care se vorbeşte despre comedie.
De ce tocmai aceasta te înspăimântă cel mai mult?
Pentru că a scris-o Aristotel.
Pe aici.
Salvatore, te lepezi de Satana şi te închini Domnului Iisus Hristos...
să-ţi fie Stăpân şi Mântuitor?
Tu, Remigio din Varagine, te lepezi de Satana...
- şi te închini lui Iisus... - Ce rost are?
Mai bine să mori repede, decât să putrezeşti...
în temniţă tot restul vieţii.
Satana de care mă lepăd eşti tu, Bernardo Gui.
Te lepezi de Satana şi te închini lui Iisus, care să-ţi fie Mântuitor?
De ce te nelinişteşte râsul?
Râsul ucide teama...
şi fără teamă nu există credinţă.
Iar fără teama de Anticrist...
nu mai avem nevoie de Dumnezeu.
Dar n-ai cum să distrugi râsul, distrugând această carte.
Nu, într-adevăr.
Râsul va rămâne o reacţia tipic umană...
dar dacă, din pricina acelei cărţi...
oamenii îşi vor îngădui să râdă de orice?...
Au voie ei să ia numele Domnului în derâdere?
Lumea se va întoarce în haos.
Iată, de ce, am să pecetluiesc ce nu s-a rostit încă...
în mormântul în care am să mă prefac.
E acolo, în spatele arcadei!
Milostiţi-vă de mine!
Priviţi!
Curaj, frate, Adu-ţi aminte de Dolcino!
Ieşi afară! Insist.
Doamne, ajută-l!
Înapoi!
Daţi foc vrăjitoarei!
Îndrăzniţi să ridicaţi mâna asupra Bisericii?
Nu plecaţi!
V-aţi înşelat! Maestrul meu a descoperit ucigaşul!
Ajutaţi-mă!
Maestre...
N-am să regret niciodată ziua când m-am hotărât...
să învăţ de la maestrul meu ce înseamnă înţelepciunea...
binele şi adevărul.
Când, în sfârşit, ne-am despărţit, mi-a dăruit ochelarii săi.
Mi-a spus, că, deşi acum sunt tânăr...
va veni o zi, când voi avea nevoie de ei.
De altfel, chiar acum, când aştern aceste rânduri, port ochelarii.
M-a îmbrăţişat ca un părinte... şi mi-a dat drumul să plec.
Nu l-am mai văzut de atunci şi nici nu ştiu ce s-a întâmplat cu el...
dar m-am rugat mereu la Dumnezeu să-l binecuvânteze...
şi să-i ierte micile orgolii...
datorate mândriei sale de intelecual.
Şi totuşi, acum când sunt atât de bătrân...
trebuie să mărturisesc, că dintre toate ce-mi răzbat din trecut...
cel mai limpede văd chipul fetei...
pe care, în toţi anii aceştia...
n-am încetat s-o visez.
Ea a fost singura mea iubire lumească...
deşi nu i-am aflat niciodată...
numele.
Trandafirul de ieri trăieşte cu numele, numai nume ne-a rămas.