Subtitles downloaded from www.OpenSubtitles.org
Adaptare HD: Chosmin @ FileList Team
Traducerea şi adaptarea: Kprice
Mai repede! Mai repede!
Trageţi de gabier!
Luaţi aminte la fluierul căpitanului!
Trageţi! Trageţi!
Matelot, ai grijă!
Unde-i căpitanul, şefule?
Vă implor să coborâţi.
Unde-i căpitanul, matelot?
Nu-l auziţi?
Aici ne încurcaţi. Mai bine aţi sta în cabinele voastre
decât să daţi ajutor furtunii.
Fii calm, amice, fii calm.
Când o fi şi marea.
Nu uitaţi pe cine avem la bord!
Nu-i nimeni care să-mi fie mai drag decât mine însumi.
Linişte! Nu ne stânjeniţi!
V-am spus să vă daţi din calea noastră!
Iarăşi tu? Ce faci aici?
S-o aruncăm peste bord, să se înnece? Vrei să te scufunzi?
Puşchea pe limba-ţi, câine cârtitor ce latri blasfemii!
Munciţi voi, atunci.
Trage, jigodie, trage! Gălăgios insolent şi ticălos,
ne ni-e teamă nouă de înec pe cât ţi-e ţie.
Ieşim în larg din nou! Pânzele-n vânt!
S-a golit Iadul şi toţi demonii se află aici!
Dacă prin voia ta, scumpă mamă, le-ai scos în cale ape tulburi,
înlătură-le...
Am suferit alături de cei pe care i-am văzut suferind.
Splendida navă ce fără-ndoială avea la bord nobile creaturi,
s-a sfărâmat în bucăţi.
Bietele suflete au dispărut!
Revino-ţi din uluială.
Spune-i sărmanei tale inimi că niciun rău n-a fost comis.
- Zi dureroasă! - Niciun rău.
N-am făcut nimic decât de dragul tău, al tău, copila mea, al tău,
al fiicei care nu ştie cine este,
nu ştie nici de unde provin,
nici că sunt mult mai bună decât Prospera,
stăpâna unei biete grote şi biata ta mamă.
Nu mi-a trecut prin minte nicicând să ştiu mai mult.
De data aceasta îţi voi spune mai multe.
Magie, stai acolo...
Ochii ţi-i şterge şi te linişteşte.
Îngrozitoarea viziune a epavei,
care-a atins însăşi virtutea compasiunii din lăuntru-ţi,
cu-atâta iscusinţă am creat-o, şi-n siguranţă, ca niciun suflet,
niciun fir de păr măcar sortit pierzaniei să nu fie
dintre a creaturilor de pe-acel vas,
pe care le-ai auzit jelind, de valuri înghiţite.
Stai jos şi fii atentă.
Îţi aminteşti de vremea de dinainte de-a nu muta în astă grotă?
Nu cred că ai putea să o ţii minte, aveai pe-atunci numai trei ani.
Ba pot, mamă. Îmi amintesc.
Prin ce-o ţii minte? Prin vreo altă casă sau alţi oameni?
Spune-mi de ţi s-a-ntipărit ceva în minte.
E foarte îndepărtată, asemeni unui vis.
N-aveam vreo patru, cinci dădace-atunci?
Ba ai avut mai multe chiar, Miranda.
Cu 12 ani în urmă, Miranda, acum 12 ani,
mama ta era ducesă de Milano, o principesă puternică.
Nu-mi eşti mamă?
Aceeaşi care cu mult timp în urmă
era soţia celui ce guverna Milano destul de liberal,
care, îngâduitor în ce mă priveşte,
mi-a autorizat orele nesfârşite de căutare a adevărurilor tăinuite
în forţa unor elemente ce aveau puterea de-a face rău sau vindeca.
Nu suportam ca întrerupere decât plânsetele tale,
pentru că tu, copila mea, eşti prinţesă din naştere.
Cerule!
Ce complot josnic ne-a constrâns plecarea?
După moartea tatălui tău, puterea desemnată exclusiv mie
a trezit teribilele ambiţii ale fratelui meu, care ţi-e unchi,
pe nume Antonio.
- Mă asculţi? - Da, bună doamnă, vă ascult.
Te implor, ascultă-mă şi spune-mi
de poate fi un frate aşa perfid.
El, cel pe care l-am desemnat să-mi execute comenzile directe
în guvernarea prudentă a maiestuosului Milano,
a făcut contrariul, subminându-mă. Mă asculţi?
Cu cea mai mare atenţie, doamnă!
Răstălmăcindu-mi nobilele cercetări,
penelul său calomnios, înmuiat în mânie, a zugrăvit un portret nedrept.
Sora lui, practicanta Artelor Întunecate!
Un demon, nu o femeie, nu! O vrăjitoare!
Deşi ştia că altele, de-acelaşi sex, au ars pe rug pentru mult mai puţin.
Înteţirea flăcărilor mi-a întors consilierii împotriva-mi. Mă asculţi?
Povestirea voastră, doamnă, ar vindeca surzenia.
Pentru a se-ncrede-n propriile minciuni, s-a crezut într-adevăr Duce
şi s-a înţeles cu regele din Napoli să-i plătească un tribut anual
supunându-mi ducatul nicicând îngenunchiat celei mai nedemne închinări.
Cerule!
Iar acum, termenii pactului.
Regele din Napoli, duşmanul meu înveterat,
ascultă cererea fratelui meu
de a ne alunga imediat, pe mine şi pe toţi ai mei,
afară din ducat,
şi de a-i dărui maiestuosul Milano, cu toate onorurile, fratelui meu.
Şi astfel, într-un miez de noapte,
Antonio a deschis porţile ducatului Milano
şi-ntr-o beznă de nedescris, lefegii lui ne-au alungat în grabă
pe mine şi pe tine. Ce-ai mai plâns...
Cum de nu ne-au ucis numaidecât?
Draga mea, nu au avut curaj,
ştiindu-mă-ndrăgită de norod.
Pe scurt, ne-au cărat c-o luntre-n larg, la câteva leghe pe mare,
unde-aştepta, doar pentru noi, un putregai de navă
fără pânze, odgoane şi catarge,
părăsită chiar şi de guzgani.
Acolo ne-au lăsat să ne jelim asurzitoarei mări,
şi vântului ce ne-ntorcea suspinul înduioşat, sporindu-ne durerea.
Ţi-am fost povară grea!
Mi-ai fost un înger salvator.
Surâsu-ţi era plin de har.
Asta a născut în mine forţa
de-a îndura orice ar fi urmat.
- Cum am ajuns la ţărm? - Prin pronia cerească.
Aveam puţină apă de băut şi hrană
de la nobilul napoletan Gonzalo.
Mărinimos, ne-a dat şi straie scumpe, şi rufe,
ce ne-au fost de mult folos.
În bunătatea lui, ştiindu-mi dorul de cărţi,
mi-aduse din dulapul meu pe cele
pe care le preţuiam mai mult decât ducatul însuşi.
Tare-aş vrea să-l văd şi eu pe omul acela într-o zi!
Şi-acum rogu-te, doamnă,
să-mi spui de ce-ai stârnit furtuna asta, căci întrebarea mă frământă.
Printr-o ciudată întâmplare, soarta,
acum, draga mea, mi i-a adus pe-ai mei duşmani pe insula aceasta.
Mai mult de-atât nu întreba.
Ţi-e somn, îmi pare. Adormi, e-o toropeală sănătoasă.
În van te-mpotriveşti.
Hai, vino, slugă, vino.
Te-apropie, Ariel. Sunt gata, iată!
Stăpână, slavă ţie! Şi ţie slavă, dră!
Am venit să-ţi fac pe voie, orice-ai porunci:
să zbor, să-not, să m-arunc în foc,
să călăresc pe-un nor,
porunca ta de Ariel va fi-mplinită cu-ntreaga sa pricepere.
Ia spune-mi, duhule, ai rânduit furtuna poruncită întocmai?
Punct cu punct. M-am arătat pe-a regelui corabie
la proră, şi la mijloc, şi pe punte, şi-n fiece cabină, trezind spaimă.
I-am uluit arzând în multe locuri dintr-o dată.
Cu flăcări de pucioasă îl hărţuiam pe aprigul Neptun,
de-i tremurau talazurile toate
şi cât pe ce să-i scape şi tridentul.
Viteze duh!
C-o larmă ca aceasta puteai să-i scoţi din minţi pe cei mai vajnici.
Toţi au simţit fiorul nebuniei şi pradă deznădejdii s-au lăsat.
Întâi sărit-a Ferdinand, feciorul monarhului, strigând:
"Tăţi dracii aici sunt şi Iadul s-a golit!"
Aşa te vreau, dar spune-mi, toate astea s-au întâmplat pe ţărm, aproape?
- Pe-aproape, stăpână. - Şi-s teferi, Ariel?
Niciun fir de păr n-au lipsă,
iar straiele ce i-au ţinut pe apă,
sunt mai curate ca-nainte.
I-am risipit pe insulă, precum ai spus, în cete,
pe-al regelui fecior lăsându-l singur,
să-ngheţe cu suspinuri
pe o stâncă şi să-şi mestece amarul.
Cu-a regelui corabie, cu flota şi matrozii, ce-ai făcut?
E-acum la adăpost, în golfu-adânc.
Pe mateloţi în cală i-am lăsat să doarmă frânţi de trudă şi de-o vrajă.
Ţi-ai îndeplinit întocmai datoria, Ariel.
Dar mai e ceva. Cam cât să fie ceasul?
- E trecut de amiază. - Sunt ceasurile două, pe puţin.
De-acum până la şase avem de lucru şi fiecare clipă ne e scumpă.
Mai e de lucru?
Dacă mă tot pui la treabă, îţi aduc şi eu aminte
de-o făgăduială ne-mplinită.
Mofturosule, ce-ai mai fi vrând?
Vreau libertatea.
N-o s-o dobândeşti 'nainte de soroc. Ajunge-acum.
Adu-ţi aminte, rogu-te, ce bine te-am tot slujit.
Mi-ai şi făgăduit să-mi scazi un an.
Uiţi de ce cazne te-am scăpat?
- Nu uit. - Ba uiţi.
- Ba nu. - Minţi, răule!
Uitaşi, pesemne, de cotoroanţa Sycorax.
Ai uitat-o?
- Nu, stăpână. - Ba ai uitat-o.
Unde s-a născut? Răspunde-mi!
În Alger, stăpână.
Aşa o fi?
Sunt nevoită în fiecare lună să-ţi amintesc ce-ai fost.
Clonţoasa de Sycorax,
pentru fărădelegi şi vrăji prea crunte ca să-ncapă-n vorbe,
a fost zvârlită din Alger. Este sau nu adevărat?
Este, stăpână.
Cotoroanţa cu ochii urduroşi era borţoasă pe atunci.
A fost adusă aici de marinari.
Erai, precum singur spui, în slujba ei.
Şi pentru că erai un duh prea gingaş spre-a-i împlini poruncile lumeşti,
s-a mâniat pe tine şi te-a-nchis în trunchiul despicat al unui pin,
cu ajutorul crunţilor ei demoni. Vreao 12 ani ai stat acolo,
în care timp ea a murit şi-ai fost lăsat acolo.
Ştii bine din ce chinuri te-am scos.
Făceai, cu gemetele tale, să urle lupii
şi să plângă urşii.
Eu, cu magia mea, te-am slobozit, când poposind pe insula aceasta
te-am auzit şi-am despicat copacul.
Îţi mulţumesc, stăpână.
De mai murmuri, am să despic anume un stejar,
şi-am să te-nchid în trunchiu-i noduros ca să mai urli doisprezece ierni.
Iartă-mă, stăpână!
Doar porunceşte-mi
- şi asculta-te-voi supus. - Dac-ai s-asculţi,
eu peste două zile îţi dau drumul.
Te recunosc, stăpână mărinimoasă!
Ce porunceşti anume? Ce să fac?
Să te prefaci în nimfa mării,
nevăzută decât de ochii tăi şi-ai mei.
Du-te şi întoarce-te cu noul chip mai iute!
Deşteaptă-te, copilă. Deşteaptă-te!
Ai dormit destul.
M-a toropit bizara-ţi poveste.
Scutură-ţi toropeala. Vino!
Să mergem să-l vedem pe Caliban,
pe sclavul meu în veci morocănos.
E-un ticălos, mi-e silă să-l privesc.
Nu ne putem lipsi de el, oricum.
Ne face focul, ne aduce lemne,
ni-i de folos în multe feluri.
Hei, sclavule!
Caliban! Ieşi din pământ! Răspunde!
- Sunt lemne de ajuns. - Ieşi afară, am spus!
Vreau să-mi mănânc cina.
Am alte treburi pentru tine. Ieşi afară! Când?
Sclav bicisnic, făcut de-o cotoroanţă şi de-un diavol,
arată-te!
Să cadă asupra voastră atâta rouă otrăvită
câtă a măturat din smârcuri mama mea cu pana unui corb!
Bătu-v-ar vântul şi umple-vi-s-ar trupul de băşici!
Astă noapte, pentru aceste vorbe rele,
simţi-vei junghiuri crâncene în coaste de n-ai să poţi nici răsufla.
Au să te pişte, ciuruindu-ţi trupul,
cu găuri dese ca de faguri,
dar mai dureroase decât acul viespii.
Insula e-a mea, mi-a dat-o mama, Sycorax. Tu mi-ai şterpelit-o.
M-ai răsfăţat întâi cu poame dulci,
m-ai învăţat apoi să spun pe nume
luminii celei mari şi celei mici,
ce ard prin zi şi noapte.
Mi-ai fost dragă; ţi-am arătat al insulei tezaur,
izvoarele şi slatinele ei, pământul gras sau sterp.
Acum mă blestem!
Să tabere asupra-ţi toţi gândacii, broscoii şi liliecii mumei mele Sycorax.
Eu, rege altădat', ajuns-am slugă!
M-ai ţinut în insula asta aspră
şi-ţi faci de cap pe insulă, în voie.
Sclav mincinos, te mişcă numai biciul, nu vorba bună!
Te-am găzduit în peşteră la mine, cu grijă omenească,
dar spurcat cum eşti, ai încercat să-mi pângăreşti copila.
Bine-ar fi fost!
Mi-ai stat în cale, altminteri, insula ar fi fost ticsită de Calibani.
Nemernic sclav,
de tine bunătatea nu se prinde.
M-am străduit
ca graiul să-l deprinzi.
E drept că să vorbesc m-ai învăţat, dar m-am ales cu-atât, că ştiu să blestem.
Lovi-te-ar ciuma pentru-nvăţul ăsta!
Piei, pui de vrăjitoare!
Adu-ne lemne. Dai din umeri?
De nu-mi asculţi porunca-i vai de tine! Te-mpung cu junghiuri,
os cu os ţi-l umplu cu acea durere de-ai să urli până s-or îngrozi fiarele!
Nu, te rog!
Am s-o ascult, n-am încotro. Puterea ei e mult prea mare.
Sclavule, te cară, nu mai sta!
Pe nisip, cu-această zână,
mână-n mână,
dă-i fierbinte sărutarea
tace marea.
Aici şi acolo, uşor păşiţi.
Duhuri blânde, dănţuiţi!
Ham, ham, latră câinii, auziţi.
De unde se aude cântecul?
Din aer sau din pământ?
Nu-l mai aud. Desigur că vreun zeu al insulei i-e soţul.
L-am urmat, mai bine zis el m-a târât pe mine.
Dar a pierit...
Ba nu, începe iarăşi.
Îţi zace tatăl colo-n mare
Oasele i-s de coral
Ochii lui, mărgăritare.
Nu s-a spulberat sub val,
ci doar marea l-a schimbat
în ceva bogat
şi ciudat.
De bietul tata-mi aminteşte cântul.
Nu-i omenesc de fel, nici pământean.
Acum l-aud deasupra-mi.
Ridică-ţi genele puţin şi spune-mi,
ce zăreşti?
Ce e, un duh?
Nu, copila mea.
Mănâncă, bea şi doarme, şi-i înzestrat cu simţuri ca şi noi.
Acest flăcău pe care-l vezi acum a fost şi el pe navă.
Aş spune că-i dumnezeiesc la chip, căci n-am văzut mai nobilă făptură.
E-ntocmai cum am vrut.
O, harnic duh, de azi în două zile vei fi slobod.
Desigur că-i zeiţa proslăvită de cântu-acesta.
Rogu-te să-mi spui de eşti de fel de pe insula aceasta.
Aş vrea să-mi dai povaţă ce să fac.
Întâi de toate, spune-mi, tu, minune!
Eşti fată?
Da, sunt fată, nu-s minune.
O, ceruri, îmi răspunde-n graiul meu!
Din cei care-l vorbesc, aş fi întâiul,
de-aş fi acolo unde e vorbit.
Cum? Întâiul?
Dac-al Neapolului crai te-ar auzi, ce-ai fi?
Ce sunt şi-acum: un muritor uimit să te audă vorbind de Neapol.
Mă aude el, de-aceea plâng.
Sunt Neapolul eu însumi,
de când cu ochii mei, de-atunci în lacrimi, văzut-am moartea tatălui meu, craiul.
Sărmanul!
S-a-necat, cu toţi curtenii.
Au şi schimbat priviri.
Blând Ariel, curând te slobozesc.
Cinstite domn, o vorbă doar.
Mă tem c-ai cam greşit. O vorbă!
De ce-i vorbeşti atât de aspru, mamă?
E-al treilea om pe care-l văd şi-ntâiul care-mi smulse un suspin.
Sunt unul în puterea celuilalt,
dar ca să n-o câştige prea uşor,
am să le pun, fireşte, beţe-n roate.
O vorbă doar!
Îţi poruncesc să mă asculţi.
Uzurpi un nume care nu-i al tău
şi ai venit pe insula aceasta ca iscoadă,
să mi-o răpeşti.
Ba nu, îţi dau cuvântul meu de om.
Nu poate gândul rău să stea-ntr-un templu ca acesta.
Urmează-mă! Să nu-mi vorbeşti de el, e-un trădător.
Vino! O să-ţi leg picioarele cu gâtul laolaltă.
Vei bea doar apa mării. Hai, vino.
Nu. Cât am putere să mă-mpotrivesc, mă voi lipsi de-asemenea primire.
Nu-l judeca în pripă, mamă dragă. E nobil şi viteaz.
A ajuns copilul să-l înveţe pe părinte? Mişelule, în teacă vâră-ţi spada!
Degeaba stai în gardă; cu toiagul, de vreau, te fac să scapi din mână arma.
- Mamă, te implor! - Lasă-mă, de mantia-mi nu te-agăţa!
Mă pun zălog, ai milă.
Taci! O vorbă de mai spui, te-alegi, de nu cu ura mea, c-o ceartă.
Tu crezi că nu-i pe lume altul mai frumos,
pe caliban doar şi pe el văzându-i.
Prostuţo!
Dacă-l pui cu alţii-alături, e-un caliban, iar ei par îngeri.
Mă mulţumesc, pesemne, cu puţin. Nu vreau să văd o faţă mai plăcută.
Supune-te şi vino!
Muşchii tăi sunt firavi iar, ca în pruncia lor.
Aşa-i.
Înlănţuit sunt, ca de-o vrajă.
Pierderea tatei, slăbiciunea pe care o simt,
nenorocirea prietenilor şi ameninţarea celei ce m-a supus,
mi-ar părea uşoare de-ndurat,
de-aş putea, pe fată, s-o văd în fiecare zi.
Întreg pământul să fie liber,
eu m-aş mulţumi c-o temniţă ca asta.
Vraja-i bună.
Urmează-mă.
Lucrat-ai foarte bine, blând Ariel. Mai vreau să-mi faci o treabă.
Fii liniştit, nu-i mama rea cum pare. Mânia asta-i neobişnuită.
Vei fi ca vântul muntelui de slobod,
de-mi împlineşti porunca.
Punct cu punct.
Vino. Nu vorbi în numele lui.
Fii vesel, sire, ai temei să fii,
ca şi noi toţi, căci viaţa-i mult mai scumpă
decât tot ce am pierdut.
Puţini pot spune c-au scăpat, ca noi,
printr-o minune.
De aceea cată, în cumpănă să pui, înţelepţeşte, salvarea cu necazul.
- Taci, te rog. - Ca pe-o ciorbă rece primeşte alinarea.
Al minţii ornic şi-l întoarce grabnic. Acuşi va bate ceasul.
- Sire. - Unu fix! Spune.
Când fiecărei suferinţe îi dai în suflet cuvenitul loc,
- primeşti... - Un ţechin.
Da, da, un ţechin. Fără să vrei ai spus un adevăr.
Iar tu l-ai priceput mai repede decât m-aş fi aşteptat.
Prin urmare, sire...
Ce spart la gură!
- Te rog, dă-mi pace. - Totuşi...
Am sfârşit.
- Dar totuşi... - Îi dă-nainte cu vorba!
Deşi insula pare pustie...
- Nelocuită şi aproape inaccesibilă... - Totuşi...
- Nimic nu-i scapă.
Văzduhul te dezmiardă cu dulcea-i răsuflare...
De parc-ar avea bojoci, şi-ncă bojoci putregăiţi.
Sau de parcă l-ar hrăni cu miresme o mlaştină.
Aici ai tot ce trebuie ca să trăieşti.
Adevărat, lipsesc numai mijloacele de trai.
Sunt ca şi cum n-ar fi.
Ce-naltă şi grasă pare iarba! Şi-atât de verde!
Pământul, zău, e oacheş.
Ba are şi-un ochi de verdeaţă.
Dar minunea este, oricât ar părea de necrezut,
că veşmintele noastre, deşi au trecut prin mare,
sunt la fel de curate ca atunci când le-am îmbrăcat în Africa.
În Tunis.
La nunta Claribelei cu craiul Tunisului.
Îmi îndeşi cuvintele-n urechi peste măsura răbdării mele.
Pe fiică-mea să n-o fi măritat acolo, căci mi-am pierdut, la-ntoarcere, feciorul.
Iar fata mea,
departe de Italia, şi ea e ca şi pierdută.
O, fiule, menit să-mi fii urmaş în Neapol şi Milan,
ce căpcăun bizar te-o fi-nghiţit?
Poate că-i viu, Mărite.
Eu l-am văzut luând în piept talazul şi călărindu-l.
- Sunt sigur c-a ajuns la ţărm cu bine. - Ba nu, s-a dus.
Aceasta datorită dumitale.
N-ai vrut cu fiica-ţi să blagosloveşti Europa,
ci în Africa ai dus-o.
Te rog, dă-mi pace.
Mă tem că ţi-am pierdut pe veci feciorul. E vina dumitale.
Tot a mea-i şi pierderea.
Lord Sebastian, e aspru adevărul ce-l rosteşti.
Cam zgândări rana în loc s-o oblojeşti.
- E bine-aşa. - Şi felcereşte chiar.
Măria ta, când eşti posomorât, pe toţi ne-apasă nori.
Ce spune pasărea?
E-n pasă rea.
Prospera! Prospera!
Din gropi şi smârcuri, molimele supte de soare
peste Prospera să cadă, s-ajungă-ntreagă o boală.
Duhurile ei m-au auzit.
Şi totuşi, simt să mai blestem.
La orice fleac le-asmute împotrivă-mi.
Au chipuri de maimuţe uneori,
ce-şi râd de mine
clănţăne şi mă muşcă apoi.
Ades îmi ies în cale ca aricii
şi ţepii şi-i înfig în talpa-mi goală,
iar alteori le simt pe trupul meu
ca nişte şerpi ce-mi şuieră-n ureche de-mi vine să-mi iau câmpii.
Un duh de-al ei se-apropie,
vrea să mă canonească pentru zăbava cu lemnele.
Mă fac una cu pământul, poate aşa n-o să mă vadă.
Niciun tufiş, nici măcar un copăcel ca să te poţi feri de vremea rea
şi iată că vine iar furtuna.
Auzi cum şuieră vântul.
Norul ăla negru şi mătăhălos
seamănă cu-n poloboc gata să-şi deşerte vinul.
Dac-o tuna iar ca mai-nainte,
nu ştiu un' să-mi vâr scăfârlia.
Din norul ăla o să plouă cu găleata, mai mult ca sigur.
Ce-avem aici?
O mogâldeaţă sau un peşte?
Viu sau mort?
După miros s-ar zice că e peşte,
miroase a peşte împuţit.
Ce peşte ciudat!
De-aş fi acum în Anglia, cum mai fusei,
aş pune pe careva să mi-l vopsească
şi-atunci toţi proştii s-ar repezi să-l cumpere cu bani grei.
Acolo, cu o pocitanie ca asta
ai traiul asigurat.
Ăia n-ar da un şfanţ unui olog,
dar ar da şi-un pol să vadă un indian mort.
Picioarele...
îi sunt de om...
şi aripioarele-i parc-ar fi braţe.
Văleu, e cald!
Nu mai ştiu ce să cred. În tot cazul,
ăsta nu e peşte.
Te pomeneşti că-i vreun pământean al insulei, trăznit de curând pesemne.
Iar vine furtuna!
Mai bine ar fi să mă ascund sub mantaua lui.
Alt adăpost nu văd să fie pe-aproape.
Nevoia te face să nu-ţi alegi vecinii de pat.
Nu mă chinui!
Eu, căpitanul, matrozii şi şeful,
artilerisul şi amicul lui,
pe Mall, Meg, Marian şi Margery le iubeam
şi numai pe Kate o lăsam,
c-avea o limbă ascuţită ca acu'.
Pe orice matelot îl primea cu: "la dracu'!"
Mirosul catranului nu prea-i plăcea,
totuşi...
un croitor s-o scărmănească putea,
acolo unde pe ea o mânca.
Băieţi, haideţi pe mare, lăsaţi-o dracu'!
Haideţi pe mare, băieţi, şi lăsaţi-o.
Grozav cântec de-ngropăciune.
Ia să mă mai alin un pic.
Ce se-ntâmplă?
Sunt diavoli şi pe aici?
Nu cumva ne jucaţi vreo festă cu sălbatici şi cu piei-roşii?
N-am scăpat de la înec să mă sperii de dihania asta cu patru picioare.
Ce mă mai munceşte spiritul ăsta!
O fi vreun căpcăun cu patru labe, de pe insulă,
şi mi se pare că-i bolnav de friguri.
Unde naiba o fi-nvăţat graiul nostru?
Drept răsplată, o să-i dau o mână de ajutor.
Dacă-l vindec, îl îmblânzesc şi-l iau cu mine la Neapole.
Ar fi un plocon vrednic de orice împărat.
Nu mă mai canoni atâta, rogu-te. Am să aduc degrabă lemnele acasă.
L-au apucat frigurile şi bate câmpii.
Ia să-i dau să guste din şip. Revino-ţi în fire.
Deschide gura. Cu asta o să-ţi treacă bâţâiala.
Nici nu ştii ce prieten ai găsit! Mai desfă-ţi o dată fălcile.
Parc-am mai auzit glasul ăsta. O fi... Ba nu, că s-a-necat. Ăştia-s demoni!
Doamne, mă apără!
Patru picioare şi două glăsucioare. E un balaur foarte nostim.
Hai, bea!
Amin! Ia să-ţi torn acum şi pe gura aialaltă.
Stephano!
M-ai strigat cu gura cealaltă?
Ai milă! Ăsta-i deavol, nu căpcăun. Îl las în drum.
Stephano! Dacă eşti cu adevărat Stephano, pune mâna pe mine şi vorbeşte-mi.
Nu te teme, sunt Trinculo, bunul tău prieten Trinculo.
Dacă eşti cu-adevărat Trinculo, ieşi de-acolo.
Am să te trag de picioarele mai scurte,
Trinculo avea astfel de picioare.
Eşti chiar Trinculo, pe câte văd!
Cum de-ai ajuns să fii dosul dihaniei? Are o răsuflătoare de Trinculi?
Credeam c-a fost doborât de trăsnet.
Dar Stephano, nu te-ai înecat?
De teama furtunii m-am pitit sub mantia pocitaniei.
Vasăzică trăieşti, Stephano?
Stephano, doi napolitani au scăpat cu viaţă!
Rogu-te, nu mă zgudui, că ameţesc.
Frumoşi mai sunt la chip, de n-or fi duhuri.
Acesta-i zeu şi are o băutură cerească.
În genunchi îi voi cădea.
Cum de-ai scăpat? Şi cum de-ai ajuns aici?
Jură pe şipul ăsta, cum ai venit aici?
Eu, unul, am scăpat agăţându-mă de-un butoi aruncat de marinari peste bord.
Jur pe-acest şip să-ţi fiu supusă slugă.
Nu-i pământească băutura asta.
Uite! Jură şi spune cum ai scăpat.
Am înotat până la ţărm ca o raţă. Zău că-not ca o raţă, ţi-o jur.
Sărută sfânta scriptură.
Ăi fi-notând tu ca o raţă, dar arăţi ca o gâscă.
Stephano, mai ai băutură?
Tot butoiul, frăţioare.
Cum e acum, dihanie?
Cum stai cu frigurile?
Ia spune-mi, n-ai picat cumva din cer?
De-a dreptul din Lună, te asigur.
De omul din lună ai auzit? Eu eram.
Te-am zărit acolo
şi mă închin ţie.
Hai, jură pe sfânta evanghelie.
Sărut-o şi jură.
Pe lumina cerului, nu-i cine ştie ce grozav căpcăunul.
De el să-mi fie teamă? E tare slab la minte.
Omul din lună? E şi lesne crezător pe deasupra.
Al insulei pământ mănos, în întregime ţi-l arăt,
şi tălpile am să-ţi sărut.
Rogu-te, fii zeul meu.
Atunci cazi în genunchi şi jură.
Mor de râs când mă uit la căpcăunul ăsta nerod.
N-are pereche de tâmpit ce e!
Mai că-mi vine să-l bat.
- Dar e beat mort. - Hai, pupă aici.
Am să-ţi arăt izvoarele curate,
îţi voi culege boabe,
voi pescui, şi lemne îndeajuns îţi voi aduce.
La naiba cu tirana ce-o slujeam! Un lemn nu-i mai aduc.
Te voi urma, om minunat!
Caraghios căpcăun! Un beţiv nenorocit îi pare o minune de om.
Te-oi duce la aluni şi merişori
şi scormonind cu ghearele pământul,
ţi-oi scoate baraboi.
Am să-ţi arăt şi gaiţa în cuib,
am să te-nvăţ să prinzi maimuţa sprintenă-n capcană,
şi pui de pescăruşi am să-ţi aduc, din cele stânci.
Vei merge, dar, cu mine?
Du-te unde vrei, numai nu mai pălăvrăgi atâta, Trinculo.
Cum regele şi toţi ceilalţi s-au înecat, noi suntem moştenitorii insulei.
Adio, stăpână cruntă, adio!
Un căpcăun care zbiară! Un căpcăun beat!
Nu-i mai prind peşti, nu-i mai fac foc.
Nu-i voi mai căra
nici măcar o surcea.
Ban, Ban, Caliban,
are alt stăpân,
nu un tiran.
Trăiască libertatea! Ura! Ura!
Trăiască libertatea!
Bravo, căpcăune! Ia-o-nainte!
Această muncă mi s-ar părea un chin îngrozitor,
de n-aş fi însufleţit de o domniţă
ce-mi schimbă truda în plăcere.
Pe cât e mama ei de arţăgoasă şi rea,
pe-atât e ea de bună.
M-a pus să-i car buşteni cu miile,
laolaltă să le strâng mi-a ordonat.
Suava domniţă plânge când vede cum muncesc de greu
şi-mi spune că niciodată n-a fost truditor mai nobil decât mine.
Dar uitasem. Aceste gânduri munca-mi uşurează.
În aste clipe-s cel mai odihnit.
Nu mai munci atât, te rog!
Aş vrea un fulger să fi ars aceşti buşteni pe care ai poruncă să-i aduni.
Povara las-o jos şi te-odihneşte.
Va plânge-n vatră că te-a ostenit.
Te rog să te-odihneşti.
Cu nasu-n cărţi e mama. Ai trei ceasuri la-ndemână.
Stăpână dragă, m-apucă noaptea
până să sfârşesc această treabă.
De te aşezi, car eu buşteni în locu-ţi.
Pe-acesta dă-mi-l, ca să-l duc la stivă.
Nu, scumpa mea, mai bine-mi frâng spinarea
decât să trândăvesc cât tu înduri o astfel de ruşine.
Ca şi ţie, această muncă mi s-ar potrivi,
şi-aş îndura-o mai uşor, dorind-o,
în timp ce tu o faci fără să vrei.
Pari obosit.
Nu, nobilă stăpână, e dimineaţă noaptea când te văd.
Vreau numele-ţi să-mi spui, spre-a-l pomeni în rugăciuni.
Miranda. Mamă, porunca ţi-am călcat-o!
Admirată Miranda!
Preţuieşti cu-adevărat mai mult decât orice pe astă lume.
Biet verme cucerit de-a mea minune. Vizita-i revelatoare.
Mi-au încântat privirea multe fete,
ades mi-a fost auzul fermecat
de glasul lor.
Pe multe dintre ele le-am îndrăgit pentru anume haruri,
dar nu deplin,
căci fiecare-avea câte-un cusur
care-i ştirbea nobleţea.
Dar tu n-ai seamăn,
eşti desăvârşită,
din tot ce-i bun în oameni eşti făcută.
Eu n-am văzut nicicând vreo altă fată. Alt chip decât al meu, într-o oglindă,
nu-mi amintesc. Nici chipuri de bărbaţi,
afar' de tine, bunul meu prieten.
Cum or fi alţii, nu ştiu, însă jur pe feciorie,
că n-aş vrea alt tovarăş decât tine,
şi nici nu-mi pot închipui alt om vederii mele mai plăcut.
Dar iată, pălăvrăgesc şi uit
îndemnul mamei.
Miranda, sunt un prinţ,
poate chiar rege. De n-aş fi!
Ascultă-mi sufletul grăind.
Din clipa-n care te-am văzut, spre tine zburat-a a mea inimă,
şi-acolo-i încă, dorind să-ţi fie sclavă.
Iată ce sunt, un buştenar atât de răbdător.
Deci mă iubeşti?
O, ceruri! O, pământ! Fiţi martori şi încununaţi-mi spusa,
Mai mult decât orice pe astă lume,
te iubesc, te preţuiesc şi te stimez.
Sunt nebună
de plâng de bucuria-mi!
De ce plângi?
De nevrednicia mea, că nu cutez să dau ce-aş vrea să dau,
nici să primesc ceva fără de care nu pot trăi.
Dar astea-s fleacuri.
Mă dau pe faţă vrând să mă ascund.
Sfioasă şiretenie, în lături! Tu, nevinovăţie, fi-mi îndemn.
De vrei, îţi sunt soţie,
iar de nu, fecioară voi muri.
Tovarăşă să-ţi fiu, mă poţi opri,
dar nu mă poţi opri să te slujesc.
Stăpână dragă, rob îţi sunt pe veci.
Îmi vei fi soţ?
Doresc să-ţi fiu, cum robul doreşte libertatea.
- Iată-mi mâna. - Şi-a mea.
Ţi-o-ntind cu inima în ea.
Şi-acum, la revedere...
peste-o oră.
O mie au să-mi pară, nu doar una.
Să am eu o plantaţie aici, cu regele şi monarhul meu,
ce-aş face?
Ai face-orice, dar de băut n-ai bea, că nu ai ce.
Fără muncă! Toţi oamenii ar sta cu mâna-n sân, femeile la fel,
nevinovate şi pure, fără stăpân.
Şi totuşi vrea să fie rege-al insulei.
Nemaifiind trădări şi răzvrătiţi, n-aş mai avea nevoie de cuţite.
Natura...
Natura ar da, singură,-un belşug
în stare a-mi hrăni norodul paşnic.
- Supuşii se vor putea căsători? - Nu, nene, au să lenevească toţi,
şi târfele, şi golanii...
Domnia mea ar fi desăvârşită. Chiar Epoca de Aur ar întrece-o.
- Trăiască-n veci Măria Sa! - Trăiască-n veci Gonzalo!
M-ascultaţi, sire?
Rogu-te, ajunge! Dă-mi pace cu nimicurile astea.
Ai dreptate, Maiestate.
Am spus-o spre-a le da prilej de râset acestor domni,
ce au plămânii atât de simţitori şi gâdiloşi,
încât orişice nimic îi face să râdă.
De tine râdeam.
De mine, care nu-s nimic pe lângă voi, când e vorba de glume prosteşti.
Dar daţi-i înainte cu râsul, nu vă opriţi!
Straşnică lovitură ne-a mai tras!
Nu te supăra, dragul meu.
Fii pe pace, nu-mi pierd eu cumpătul aşa lesne.
Ce-ar fi să m-adormiţi cu râsetele voastre?
Mi-e tare greu capul.
Culcă-te ascultându-ne.
Aşa curând a adormit?
Aş vrea să mi se-nchidă ochii şi mie peste gâduri.
Pleaoapele mi-s grele.
Să n-alungi somnul, vine rareori
în ospeţie la durerea noastră şi-atunci o face ca s-o aline.
Noi doi, mărite domn,
te vom veghea cât te-odihneşti.
Vă mulţumesc. Ciudat, ce toropeală...
Ce somn greu i-apasă?
De vină-i clima.
Dacă-i aşa, pleoapele noastre de ce nu se închid?
- Eu văd că mie nu mi-e somn. - Nici mie. Spiritul mi-e treaz.
Au căzut în somn ca la un semn, de parc-ar fi fost trăsniţi.
Ce-ar fi, cinstite Sebastian, ce-ar fi?
Dar nu!
Şi totuşi, parcă-ţi văd pe frunte ce-ai putea să fii.
Prileju-ţi cere să-l foloseşti,
iar fantezia-mi vede cum o coroană-ţi cade-n cap din cer.
Eşti treaz sau dormi?
N-auzi că-ţi vorbesc?
Ba da, e graiul celor ce visează. Vorbeşti prin somn.
Ce-ai spus?
Ciudată stare, să dormi cu ochii larg deschişi,
să stai de vorbă, să te mişti mereu şi totuşi
să dormi adânc.
Mărite Sebastian, îţi laşi să doarmă sau să moară, chiar, norocul,
închizi ochii treaz fiind.
E limpede că sforăi,
dar e un tâlc în sforăiala ta.
Sunt mai serios decât oricând.
Să fii la fel, încearcă. Ascultă-mă oricât te-ai tulbura.
Poftim, sunt ca o apă stătătoare.
Te-nvăţ eu să te umfli şi să curgi.
Încearcă. Lenevia moştenită din moşi-strămoşi mă-nvaţă să descresc.
Ascultă-mă.
Deşi l-am încredinţat pe rege că feciorul lui e-n viaţă,
e la fel de imposibil cum sigur sunt că nu poate să-noate omu-acesta-n somn.
Nu-i nicio nădejde să fi scăpat.
"Nicio nădejde"-nseamnă pentru tine
o nădejde mare, atât de-naltă,
încât ambiţia nu-i poate trece piscul şi se opreşte-acolo...
Eşti de acord că Ferdinand s-a înecat?
- E mort. - Spune-mi...
Moştenitorul Neapolului, cine-i?
- E Claribel. - Regina din Tunis,
ce stă aşa de-n depărtare şi de la care pornind,
în mare ne-am înecat, afară de câţiva,
meniţi să săvâşească-un fapt, prin care trecutu-i un prolog,
iar ce urmează e treaba ta şi-a mea.
Ce tot îndrugi?
Uite, închipuie-ţi că-i mort,
şi nu era mai bun ca tine.
Astfel la Neapol s-ar găsi un rege la fel de bun ca adormitul ăsta.
De-ai avea acelaşi gând!
Ce somn prielnic slavei tale ar fi acesta! Mă-nţelegi?
Cred că-nţeleg.
Şi cum ai vrea norocul să-ţi întâmpini?
Mi-aduc aminte cum ai alungat-o pe sora ta, Prospera.
Aşa-i, şi iată, veşmintele-mi vin mai bine ca-nainte.
Eram în rând cu servitorii ei,
acum aceştia mă slujesc pe mine.
- Dar conştiinţa? - Ce-o mai fi şi asta?
Douăzeci de conştiinţe cu-nveliş de zahăr de-ar sta-ntre mine şi Milano,
sunt sigur că s-ar topi.
Priveşte-l pe-al tău frate. Nu-i mai bun decât ţărâna-n care zace.
De-ar fi ce pare, adică mort,
cu-acest oţel supus, îl fac s-adoarmă-n veci
în timp ce tu l-ai mânui pe boşorogul ăsta,
pe-acest Jupân Prudenţă, ce-ar putea să ne încurce.
Prieten drag, îţi voi urma exemplul.
După cum ai dobândit Milanul, la fel voi dobândi eu Neapolul.
Să tragem spada. Cu o lovitură scăpa-vei de tributul ce-l plăteşti,
iar eu, ca rege, te voi preţui.
Să tragem spada în aceeaşi clipă. Când braţul mi-l ridic, tu fă la fel,
asupra lui Gonzalo.
Sforăi, adormit de tot,
neştiind că un complot
se urzeşte.
Dacă ţii la viaţa ta,
lasă somnul şi păzea!
Te trezeşte! Te trezeşte!
Îngeri buni, pe rege ocrotiţi-l!
Ce e?
Ce-i cu săbiile scoase?
Ce-i cu feţele astea îngrozite?
Întâmplatu-s-a ceva?
Pe când stăteam şi te vegheam,
am auzit un răget ca de taur
sau chiar de leu.
Nu v-a trezit? Auzul mi-a zgâriat fără milă.
- N-am auzit nimic. - Era un zgomot ce-ar fi-ngrozit un căpcăun,
de se cutremura pământul.
Ai auzit ceva, Gonzalo?
Pe legea mea, am auzit un murmur, un bâzâit ciudat, ce m-a trezit.
Când ochii mi i-am deschis, i-am zărit pe ei, cu săbiile trase.
Să stăm de veghe sau să plecăm de aici.
Să ne-narmăm.
Da, să plecăm,
pe bietul meu fecior să-l căutăm.
Ia-o-nainte.
Acum Prospera va şti ce-am săvârşit,
deci, rege, caută-ţi fiul liniştit.
Eşti beat turtă!
Când s-o goli butoiul, om bea apă, da' pân-atunci, nicio picătură.
De-aceea vino şi dă-i bătaie. Slugă-căpcăun, bea în sănătatea mea!
Slugă-căpcăun? Mare nebunie-i pe insula asta.
Cică n-ar fi pe ea decât 5 oameni. Noi suntem trei.
Dacă ceilalţi doi n-au minte cât noi, se duce de râpă satul.
Pocitanie, zi şi tu ceva, dacă eşti o pocitanie de treabă.
Luminăţie, cum o duci?
Dă-mi voie să-ţi ling sandalele. Pe celălalt n-o să-l slujesc,
pentru că nu-i viteaz.
Minţi, căpcăun ageamiu.
Aş putea doborî şi-un vagmistru.
Umbli cu minciuni pentru că eşti jumate peşte şi jumate căpcăun?
I-auzi-l cum îşi bate joc de mine.
Îl laşi, stăpâne?
"Stăpâne!" Auzi ce zice. E din născare prost.
Auzi-l, iarăşi! Muşcă-l, zău, să crape!
Trinculo, tacă-ţi fleanca!
Dacă te răzvrăteşti, cel dintâi copac te-aşteaptă.
Bietul căpcăun e supusul meu şi nu îngădui să fie batjocorit.
Îţi mulţumesc, prea nobile stăpân.
Eşti bun să-mi mai asculţi o dată rugămintea?
Cu plăcere. Cazi în genunchi şi repet-o.
Eu şi Trinculo stăm şi te-ascultăm.
Cum ţi-am mai spus,
sunt robul unui zbir, o vrăjitoare,
care prin viclenie mi-a smuls această insulă.
Ba minţi!
Tu minţi, maimuţă hâtră.
Eu nu mint.
Trinculo, să ştii că dacă-i mai curmi vorba,
îţi zbor vreo câteva măsele.
N-am spus nimic.
Taci acum. O vorbă să n-aud.
Zi-i 'nainte.
Prin farmece, pe insulă a pus mâna,
furându-mi-o.
Dacă Măria Ta vei vrea să mă răzbuni,
vei fi stăpânul insulei, iar eu te voi sluji.
Dar cum să facem? Mă poţi conduce la ea?
Da, da, stăpâne!
Adormită ţi-o dau, de poţi să-i baţi şi-un cui în căpăţână.
Minţi, n-ai putere.
Ce tot îndrugi, nechiobule? Pramatie ce eşti!
Te rog, Măria Ta, loveşte-l zdravăn, apoi ia-i şipul.
Ce-am făcut? Nici n-am deschis gura. Poftim, mă dau deoparte.
N-ai spus tu că minte?
Tu minţi!
Eu mint? De ţi-a plăcut, mai spune-mi şi-altădată că mint.
De ce? N-am zis c-ai minţit!
Eşti într-o ureche şi-ai surzit? Dar-ar ciuma-n şipul tău!
Să ţi se usuce mâna!
Şi-acum,
povesteşte-mi mai departe.
- Rogu-te... - Dă-te mai încolo.
Hai, zi-i mai departe.
Cum îţi ziceam, e obiceiul ei să doarmă după-masă.
Du-te acolo, i-ai cărţile
şi dă-i la cap cu-n lemn,
îi spinteci burta cu-n ţăruş sau gâtul cu un cuţit i-l tai.
Dar nu uita să-i iei hârţoagele,
căci fără ele e o toantă cum sunt şi eu,
şi niciun duh n-o mai ascultă.
Toate o urăsc la fel ca mine.
Cărţile i le pune pe foc,
deşi o avere mai preţioasă
e fiica ei cea frumoasă.
Femei eu n-am văzut afar' de ea şi muma-mi Sycorax,
dar între ea şi mama mea
e-o diferenţă de la cer la pământ.
Atât e de frumoasă?
Da, stăpâne.
S-ar potrivi în patu-ţi de minune
şi-o droaie de copii ţi-ar face.
Monstrule, am s-o ucid pe vrăjitoare,
iar fiică-sa şi cu mine fi-vom regi.
Trinculo şi cu tine veţi fi vice-regi.
Ce zici de ideea asta, Trinculo, îţi place?
E straşnică.
Bate palma.
Îmi pare rău că te-am pocnit.
Într-o jumătate de ceas va adormi.
O vei ucide?
Da, pe cinstea mea.
Stăpânei mă duc să-i dau de veste.
Ce bine-mi pare! Sunt foarte bucuros!
Hai, Trinculo, să cântăm.
Joc de ei ne batem, Limba să le-o scoatem
Liber e gândul
Îmbrânceşte-i şi biciuieşte-i, Biciuieşte-i şi îmbrânceşte-i
Liber e gândul
Înşfacă-i şi străpunge-i, Străpunge-i şi înşfacă-i
Liber e gândul
Leagă-i şi-atârnă-i, Atârnă-i şi leagă-i
Liber e gândul
Chinuie-i şi jupoaie-i, Jupoaie-i şi chinuie-i
Liber e gândul
Ce-o mai fi şi asta?
De eşti diavol sau om, arată-te!
Iartă-mi păcatele!
Ai milă de noi!
Ţi-e frică?
Nu, căpcăune, deloc!
Să nu te temi, căci insula e plină
de zgomote şi melodii plăcute, ce nu fac rău.
Îmi zumzăie-n urechi adesea mii de cobze şi de naiuri,
şi glasuri, uneori, ce mă adorm
din nou când mă trezesc după un somn lung.
Atunci, în vis, îmi pare că asupra-mi,
se cască norii şi comori mi-arată, încât când mă trezesc
vreau iar s-adorm.
Îmi place împărăţia asta, în care muzica e pe gratis.
Numai să scapi de Prospera.
Pe toţi sfinţii,
nu pot merge mai departe, sire. Dă-mi voie să mă odihnesc.
Bătrâne, nu te cert. Eu însumi sunt ostenit de moarte.
Şezi jos şi te-odihneşte.
S-a-necat acela pe care-l căutăm,
iar marea-şi râde de căutarea noastră pe uscat.
În pace se-odihnească.
Bine-mi pare că şi-a pierdut nădejdea.
Aştept un nou prilej, să-l folosim din plin.
Să re-ncercăm la noapte.
Prieteni buni, ce-i cântecul acesta?
O muzică încântătoare, dulce.
Ia-ne în paza Ta, Doamne!
E-un teatru de păpuşi însufleţite.
De-acum voi crede că există unicorni pe lume.
M-ar crede cei din Neapol de le-aş spune ce s-a-ntâmplat şi ce-am văzut?
Poftă avem!
Ce-ar fi să guşti din ce-i aici?
Nu-ţi fie teamă, sire.
M-aşez cu voi la masă, chiar de-ar fi cea de pe urmă.
Totuna-mi este, căci traiul mi-am trăit.
Sunteţi trei păcătoşi, pe care marea,
urmând porunca soartei, ce-i stăpâna pământului,
v-a azvârlit aici, pe insula asta fără oameni,
căci printre oameni n-aţi putea trăi.
V-am scos din minţi!
Nebunilor! Eu şi ortacii mei
suntem ale destinului unelte.
Cu săbiile voastre aţi putea să-mpungeţi mai degrabă vântul,
decât să smulgeţi din penetul meu măcar un fir.
V-amintesc,
căci asta e menirea mea,
voi trei din Milano pe Prospera aţi alungat-o,
cu mândra-i copiliţă împreună,
pe mare, faptă ce v-a fost plătită.
Făr' a uita, a aţâţat uscatul şi marea împotriva voastră,
da, toate creaturle le-a asmuţit împotriva voastră.
Ţie, Alonso, ţi-a luat feciorul
şi-acum, prin mine, îţi vesteşte-o moarte.
O vei simţi la orice pas pe insula aceasta fără viaţă.
Ai fost grozav în rolul zgripţuroaicei, scump Ariel.
Vraja-mi şi-a făcut efectul.
Duşmanii mei, cu minţile-nrobite,
sunt în puterea mea.
Dar ce ai, sire, pentru Dumnezeu?
De ce privirea asta rătăcită?
E groaznic! Groaznic!
Se făcea că îmi vorbesc talazurile,
că îmi cântă vântul,
iar tunetul,
cu orga lui cumplită, acelaşi nume, Prospera, îmi rostea,
ca un ecou.
Acum ştiu de ce fecioru-mi zace în patul lui de alge.
Mă duc să-l caut pe fundul mării,
să-mpart cu el culcuşul.
De-ar veni toţi demonii, pe rând, cu ei m-aş bate.
Te însoţesc.
Sunt pierduţi toţi trei.
Păcatul lor, ca o otravă-nceată,
începe a-i muşca pe dinăuntru.
Îi voi urma spre a-i opri de la fapta
la care nebunia îi îndeamnă.
De-am fost prea aspră în pedeapsa mea, răsplata ce ţi-o dau îndreaptă răul.
Îţi dau o parte-a vieţii mele,
partea ce mă ţine-n viaţă.
La cazne te-am supus ca să-ţi încerc iubirea.
Ai trecut ciudat de bine această încercare.
Ferdinand, nu râde c-o laud.
Vei vedea curând că-ntrece cu mult orişice laudă.
Te cred mai mult decât cred Oracolul.
Ca dar şi răsplată prea vrednic dobândită,
primeşte-mi fiica.
Dar să ştii că de te-atingi de fecioria ei 'nainte de sfinţita cununie,
unirea voastră nu va fi rodită de nicio ploaie-a cerului.
Cum năzuiesc la zile liniştite, copii frumoşi şi viaţă-ndelungată,
niciun demon nu-mi poate ispiti cu negre iaduri şi amăgeli onoarea.
Frumos vorbit-ai.
Deci stai cu ea de vorbă...
Acum e-a ta.
Ascultă, pocitanie, zâna ta de care zici că-i cumsecade,
şi-a cam bătut joc de noi.
Mă căpcăune, tot trupul îţi miroase a pişălău de cal,
drept care nasul s-a supărat rău.
La fel şi-al meu. Auzi, căpcăune?
Stăpâne bun, fă-mi încă acea favoare.
Măcar de nu ne-am fi pierdut clondirele în smârc...
Asta nu-i doar o ruşine, căpcăune,
ci şi o pierdere fără seamăn.
Mă doare mai mult decât că m-am udat.
Şi mai zici, căpcăune, că-i o zână cumsecade!
Hei, Ariel!
Prea harnica mea slugă!
- Ariel! - Ce doreşte puternica-mi stăpână?
Aici sunt.
Adu-mi aici alaiul peste care te-am pus stăpân,
dar repede, căci vreau
să-ncânt privirea tinerei perechi c-o plăsmuire a magiei mele.
Eu le-am făgăduit-o şi-o aşteaptă.
- Numaidecât? - În clipa asta chiar.
Până să spui c-am plecat, o să fiu şi-napoiat.
Mă iubeşti, stăpână, oare?
Nu?
Din inimă, scumpul meu Ariel.
Iubita mea Pe unde hoinăreşte?
Stai şi ascultă Iubirea adevărată soseşte
Poate cânta şi tare, şi duios
Nu mai hoinări, frumoasă iubită, În întânirea noastră călătoria-i finită
Niciun fiu de înţelept nu ştie
Iubirea oare ce să fie?
S-ar putea să n-aibă continuare Veselia aceasta zâmbitoare
Ce va urma e încă neştiut
În amânare nu găsim prea plinul
Apoi vine şi mă sărută
Ca tinereţea
Nu voi îndura
Nu voi îndura...
Nu-mi cred ochilor!
Pornirilor să nu le dai frâu liber,
căci pentru focul sângelui e-un pai chiar jurământul cel mai grav.
Fiţi pe pace, doamnă,
căci neaua virginală ce-o port pe inimă îmi potoleşte a trupului văpaie.
Fie...
Tăcere, numai ochi să fim! Tăcere!
Uitasem de mârşava uneltire urzită de Caliban
şi aliaţii lui împotriva vieţii mele.
Foarte bine! Şi-acum, plecaţi. Ajunge.
Ce bizar. Mama ta e mistuită de-o patimă ciudată.
N-a mai fost vreodată atât de mânioasă.
Pari tulburat, băiete, şi speriat. Fii vesel,
doar petrecerea-i sfârşită.
Actorii, cum ţi-am spus, au fost doar duhuri
şi toate s-au topit acum în aer.
Aidoma acestei năluciri,
palatele şi turnurile-nalte, şi templele, şi însuşi globu-acesta,
cu tot ce-i viu pe el, se vor topi
ca şi-această părelnică serbare,
făr' a lăsa vreo urmă.
E din plămada viselor făcută
şi somnul vieţii o-mpresoară.
Domnul meu, sunt tulburată.
Retrage-te-n chilia mea, de vrei, şi te-odihneşte.
Voi umbla puţin, să-mi liniştesc înfierbântata minte.
Îţi dorim să-ţi dobândeşti pacea!
Să-mi vii ca gândul!
Cu tine vorbesc, Ariel. Vino!
Ce porunceşti?
Duhule, e vremea să fim gata a-l întâlni pe Caliban.
Da, stăpâna mea.
Spune-mi iară, unde i-ai lăsat pe ticăloşi?
Ţi-am spus, erau beţi-turtă.
I-am lăsat în smârcul verde din dosul grotei tale.
Dănţuie de le sfârâie călcâiele.
Ai făcut bine, creatura mea.
Adu-mi aici zorzoanele din casă, momeală pentru hoţi.
Mă duc. Mă duc.
Un demon înnăscut,
de-a cărui fire învăţul nu se prinde,
în zadar m-am chinuit să-l schimb.
Îi voi năpăstui pe toţi!
Călcaţi tiptil, să n-audă sobolul un pas măcar. Aici i-e vizuina.
Nu...
Rogu-te, tăcere! Vezi ce-i acolo? E gura peşterii.
Dă-mi mâna. Încep să am gânduri sângeroase.
Rege Stephano! Mărite Stephano!
Uite ce garderobă te aşteaptă!
Nebunule, sunt nişte zdrenţe doar!
Da' de unde, căpcăune? Ştim noi ce-i o zdreanţă.
Rege Stephano!
Scoate haina de pe tine, Trinculo! Vezi punul ăsta? Dă-o-ncoace.
Va fi a Măriei Tale!
Îmi vine de vis, nu-i aşa?
Cum e posibil?
Ia priveşte, conducătorule!
Cum să-ţi cadă cu tronc nişte cârpe?
Lăsaţi-le! S-o omorâm întâi.
Ţine-ţi gura, căpcăune.
Nene teiule, nu cumva jiletca asta-i a mea?
Acum jiletca-i sub tei, pe umerii mei.
La fel ca Măria Ta.
Ţine-o haină pentru gluma asta.
Sub domnia mea, oamenii vor fi răsplătiţi cum se cuvine.
Căpcăune, pune-ţi clei pe deşte şi ia ţoalele care au mai rămas.
Nu m-ating de ele. Pierdem vremea şi-o să ne pomenim schimbaţi în gâşte.
Căpcăune, pune mâna şi ne-ajută, altfel te dau afară din împărăţie.
- Hai, ţine asta. - Şi asta!
Da, şi asta!
Hei, tu, duh al munţilor!
Argint viu!
Hai, Furie! Uite colo, Tiran!
Pe ei!
Ce răcnesc!
Să-i fugărească amarnic!
Acum îi am în mână pe toţi vrăjmaşii mei.
Se-mplineşte tot ce-am pus la cale,
toată strădania mea se va sfârşi curând,
iar tu vei putea zburda în libertate.
Spune-mi, duhule, regele şi acoliţii săi ce fac?
Sunt cum i-ai lăsat,
închişi ca mai-nainte, stăpână.
Regele, fratele său, precum şi-al tău, aiurează toţi trei,
deplânşi de cel căruia îi zici "bătrânul şi cinstitul lord Gonzalo".
Pe barba lui curg lacrimile-ntocmai ca ploaia-n streşini.
Vraja ta i-a prins atât de zdravăn,
că de i-ai putea vedea,
la inimă te-ai înmuia.
Aşa crezi, duhule?
A mea s-ar înmuia
dac-aş fi om.
Şi-a mea la fel va face.
Dacă pe tine, care eşti duh,
te-nduioşează starea lor, pe mine, care li-s semen,
cum ar putea să nu mă mişte-adânc?
Deşi ticăloşia lor mă-nfurie,
chem cugetul, mai darnic, împotriva mâniei.
În virtute stă nobleţea, nu în răzbunare.
Dacă se căiesc,
scopul a fost atins, oprimă-voi.
Dă-le drumul, Ariel.
Voi rupe aceste vrăji,
să-şi vină iar în fire, spre-a redeveni ei înşişi.
Ţi-i aduc numaidecât, stăpână.
Voi, iazme ale apei şi pădurii,
şi voi, ce fără urmă de nisip
fugiţi după Neptun când scade marea şi-l ocoliţi când creşte iar,
voi, duhuri ce în lumina lunii semănaţi o iarbă creaţă,
nu de oi păscută,
şi voi, ce-n miez de noapte împliniţi ciupercile,
precum şi voi, ce râdeţi când sună ceasul stingerii,
prin voi, oricât de slabe-aţi fi, am fost în stare...
să scad lumina soarelui de-amiază,
să slobozesc năprasnicele vânturi
şi să încaier bolţile cu marea.
Am dat pe mâna tunetului focul.
Lui Jupiter, cu propriu-i trăsnet i-am despicat stejarul,
zguduin din temelii înaltul promotoriu,
am smuls din rădăcină pini şi cedri.
Tot eu am dat mormintelor poruncă
să se deschidă şi trezindu-şi morţii
să-i lase-n lume.
De magia-mi cruntă mă lepăd, iată.
Vreau să stârnesc o muzică divină, să-i fac să-mi înţeleagă gândul.
Spre-a pune capăt vrăjii mele ce s-a abătut asupra lor,
îmi frâng toiagul
şi-l îngrop în ţărână,
şi mai adânc decât a cercetat cineva vreodată,
o să-mi azvârl cartea.
Pentru cei ce stau acolo, vraja s-a risipit.
Vrednice Gonzalo,
credincios aceluia pe care îl slujeşti,
tu m-ai salvat cu vorba şi cu fapta, credinţa eu din plin ţi-oi răsplăti.
Alonso, tu ai fost prea crud cu mine şi fiica mea,
de fratele tău pus.
Îţi ispăşeşti azi vina, Sebastian...
Pe tine, frate al meu,
hrănit cu-ambiţii ce ţi-au stârpit în suflet omenia,
încât ai încercat, cu Sebastian, pe rege să-l omori.
Te iert acum, oricât ai fi de vitreg.
Judecata să li se limpezească a-nceput.
Ariel,
din peşteră adu-mi coroana şi topuzul. Lepăd masca şi m-arăt
aşa cum în Milano am fost cândva.
Hai, duhule, grăbeşte-te. Îţi voi reda îndată libertatea.
Cât îmi vei lipsi, drag Ariel...
Dar vei fi slobod.
Deci...
aşadar...
astfel...
Iat-o pe nedreptăţita ducesă din Milano, Prospera.
Vă urez un călduros bun venit.
Nu ştiu de e chiar ea sau o nălucă din cele ce de-un timp mă amăgesc,
dar inima îţi bate, văd, şi eşti vie.
Din clipa când mi-ai apărut în faţă, cumplitul zbucium
ce mă aduse în pragul nebuniei, m-a lăsat.
Presimt c-a fost o stranie poveste. De s-a sfârşit cumva...
Îţi dau-napoi ducatul şi te rog să-mi ierţi greşeala.
Dar cum de Prospera trăieşte şi-i aici?
Întâi de toate, prieten drag,
te voi îmbrăţişa pe tine,
a cărui cinste nu poate fi măsurată sau limitată.
O fi sau nu aievea? N-am să jur.
Bine-aţi venit, prieteni!
Cât despre voi, nevrednicii mei domni,
a regelui mânie aş putea, de-aş vrea, să o abat asupra voastră,
vădindu-vă trădarea.
Dar nu-i vremea să spun ce ştiu.
- Vorbeşte-n ea Satana. - Nu.
Cât despre tine, om nevrednic,
m-aş pângări dacă ţi-aş spune "frate".
Îţi iert ticăloşiile, pe toate,
şi-ţi cer ducatul înapoi, căci ştiu că trebuie să-l dai.
De eşti într-adevăr Prospera, ne spune-n amănunt cum ai scăpat
şi cum ne-am întâlnit cu tine aici,
când nu sunt nici trei ceasuri de când am fost zvârliţi pe ţărmu-acesta,
la care Ferdinand, iubitu-mi fiu, n-a mai ajuns.
Mă-durerează, sire,
pentru că şi eu mi-am pierdut fiica.
Fiica?
Când ţi-ai pierdut copila?
La ultima furtună...
Dar oricât de năuciţi aţi fi,
aflaţi că eu sunt Prospera.
Bine-ai venit, Măria Ta.
Această chilie mi-e palat.
Priviţi, vă rog.
Stăpâne drag, joci necinstit.
Nu, adorata mea, pentru nimic în lume nu aş face-o.
Chiar dac-ai face-o pentru o-mpărăţie,
mie tot mi-ar părea că joci frumos.
De-i vreo nălucă a insulei cumva îmi pierd feciorul pentru a doua oară.
Deşi-i atât de crâncenă, marea e milostivă.
Degeaba am blestemat-o.
Te binecuvântă un tată fericit!
Ridică-te şi spune-mi ce-i cu tine.
Minune!
Ce de nobile făpturi! Ce oameni minunaţi!
O, lume nouă, frumoasă eşti cu-asemenea făpturi!
E nouă pentru tine...
Cine e fata cu care jucai?
O fi zeiţa ce ne-a despărţit şi ne-a unit apoi din nou?
Sire, e o muritoare, dar eterna pronie mi-a hărăzit-o mie.
Am ales-o când nici nu puteam să cer povaţa tatei,
nici nu credeam că mai am tată.
Daţi-mi mâinile voastre.
Aşa să fie! Amin.
Am înfăptuit corect?
Maiestuos, harnicul meu.
Eliberează-i pe Caliban şi toţi ai lui.
Dezleagă vraja.
Fiecare să aibă grijă de ceilalţi, nu de sine!
Coragio, căpcăunule, coragio!
Dacă iscoadele pe care le port sub frunte spun adevărul,
atunci am în faţa mea o privelişte grozavă.
Setebos, ce duhuri minunate!
Şi cât e de frumoasă stăpâna mea!
Mă tem că mă va pedepsi.
Antonio, ce-s ăştia? De vânzare-s?
Eu cred că da, căci unul dintre ei e-un peşte numai bun de dus la piaţă.
Cei trei m-au jefuit şi-au pus la cale viaţa să-mi răpească.
Ce-i doi vă aparţin, îi recunoaşteţi.
Dar stârpitura asta, făt al beznei, îmi aparţine.
O să mă împungă pân' am să mor!
Acesta nu-i Stephano, beţivul meu chelar?
Şi Trinculo beat mort. Dar unde oare or fi găsit atâta băutură?
De când v-am pierdut din vedere,
tot într-o murătură o duc şi tare mă tem că mi-a intrat în oase.
Stephano, ce-i cu tine?
Nu mă atinge! Nu mai sunt Stephano, ci un junghi în coaste.
Voiai s-ajungi al insulei monarh, pramatie?
Aş fi fost un rege tare bolnăvicios.
N-am pomenit făptură mai ciudată.
Ce dobitoc am fost
că l-am luat pe beţivan drept zeu şi lui m-am închinat!
Hai, cară-te!
Plecaţi şi voi, dar straiele lăsaţi-le de unde le-aţi luat.
Sau furat, mai degrabă.
Pofteşte, sire, cu-a ta suită, în peştera-mi umilă.
Vă veţi odihni acolo în astă noapte, iar mâine-n zori,
vom merge împreună la corabie şi vom porni spre Neapol
unde sper să fiu de faţă la frumoasa nuntă a tinerei perechi.
Mă voi retrage pe urmă în Milanul meu,
să cuget, la moarte-ndeosebi.
Dragul meu Ariel.
Puiuţ...
Atât îţi mai cer, apoi duhurile vor fi libere.
Zbor cu-albinele sprinţare
Şi m-ascund în câte-o floare
Când vreo buhă dă chemare
După vară zbor, călare Pe-a liliecilor spinare
Fericit, fericit şi vesel am să fiu
Sub o floare de pe-un ram mlădiu
Traducerea şi adaptarea: Kprice
Best watched using Open Subtitles MKV Player