.
TEORIA TOTULUI
.
Cambridge, Anglia, 1963
Hai odată!
Haide, ruginitule.
Ţine ochii pe pistă, Brian.
Brian întrezăreşte o deschidere.
Salut, Brian.
Cam încet, hodorogule.
Prea încet.
Doamne! Hai înăuntru să bem ceva.
Şi dacă secretul Universului are de-a face cu sexul?
Mai bine ţi-ai da doctoratul în asta. În fizica dragostei.
- Cred că-i mai degrabă domeniul tău. - Nu în ultima vreme.
Te vor exmatricula, să ştii, dacă nu te decizi.
Minunat...
Aoleu, savanţi!
Nu trebuie să stăm mult. Deja pare înfiorător de plictisitor.
- Cine e tipul? - Care anume?
El?
E un ciudat, inteligent.
Se duce la marşurile anti bombă atomică.
Wilde...
Jane Wilde.
Uite-l pe David.
- Salut. - Bună.
- Ştiinţe? - Umaniste.
- Engleză? - Franceză şi spaniolă.
- Dar tu, tu ce... - Cosmolog.
Sunt cosmolog.
Ce-i asta?
E un fel de religie pentru ateii inteligenţi.
Pentru ateii inteligenţi?!
- Doar nu eşti religioasă, nu? - B.A.
- Biserica Anglicană. - Anglicană, da.
Cineva trebuie să fie.
La ce se închină cosmologii?
La ce ne închinăm?
La o singură ecuaţie unificată care explică totul în Univers.
- Serios? - Da.
Şi care e ecuaţia?
Asta e întrebarea.
Şi e o întrebare foarte bună.
Încă nu sunt sigur.
Dar intenţionez să aflu.
Atunci, de ce n-ai rămas la Oxford?
Pentru că examenele finale au fost aşa un dezastru,
încât examinatorii m-au chemat la colocviu şi mi-au zis că dacă iau
Ce e un colocviu?
O chestie înfiorătoare purtată faţă-n faţă.
- Ca un interviu? - Ca un interogatoriu.
Aşa că le-am zis că dacă-mi dau diploma de gradul doi,
voi rămâne să-mi fac cercetările la Oxford.
Dacă mi-ar fi dat-o pe cea de gradul unu, ca să pot intra la Cambridge,
atunci nu mă vor mai vedea niciodată.
Ţi-au dat-o pe cea de gradul întâi.
- Mi-au dat gradul întâi. - Desigur.
Petrecerea asta e oficial terminată. Vino, ţi-am găsit cu ce să pleci acasă.
Haide, Jane!
Jane!
- A fost o plăcere să vorbim. - Da...
- Şi sper să-ţi găseşti ecuaţia. - Da...
- Pa. - La revedere.
Stephen...
Să începem...
O mică provocare pentru toţi
la începutul drumului către doctorat, oricare ar fi acela, dle Hawking!
Dă-i şi lui, Dan.
Ceva ce să separe bărbaţii de băieţi, grâul de neghină,
mezonul de pion, quarcii de curci.
Zece întrebări, fiecare mai inaccesibilă decât cealaltă.
Mult noroc, veţi avea nevoie.
Până vineri la ora 15:00.
Asta o să mă bage în spital.
- Îmi mai dai două din astea, te rog? - Da, sigur.
- Şi nişte mărunţi pentru telefon. - Da.
Steve, eşti bine, prietene?
N-o să-ţi vină să crezi pe cine am văzut ieri.
Pe Caroline!
- Care era probabilitatea? - Destul de scăzută.
El e Stephen.
- Joci crochet? - Crochet?
Nu în ultima vreme.
- Duminică dimineaţă. - Duminică sunt ocupată, aşa că...
Cu el...
Bine.
În orice caz, am fost întreruptă atât de necuviincios.
Hai odată, scoală-te.
Câte ai rezolvat?
- `Neaţa, Brian. - Bună ziua, Stephen.
La câte din întrebările imposibile ai răspuns?
Brian, habar n-am despre ce vorbeşti.
Câte din întrebările lui Sciama ai rezolvat, Stephen?
Niciuna.
- N-ai răspuns la niciuna? - Voiam le fac mai târziu.
- Nici nu te-ai uitat pe ele... - Nu.
Stephen, realizezi că ţi-ai început de bună voie doctoratul în fizică
la unul din cele mai prestigioase colegii din Anglia?
Da...
Mă gândeam că ai făcut-o somnambul.
- Brian? - Ce vrei?
- Poţi să pui nişte Wagner? - Hai sictir.
- Intră, Stephen. - Iertaţi-mă.
Michael, e atât de ilizibil, că nu-mi dau seama cât de greşite sunt.
Bănuiesc că enorm, iar Brian, ale tale sunt derutante.
- Tu te-ai deranjat măcar, Stephen? - Scuzaţi-mă.
Mersul trenurilor...
E absolut inacceptabil. Astea au expirat luna trecută.
E scris pe spate. Am avut un mic accident.
N-am putut răspunde decât la nouă.
Slavă Domnului... Bravo.
Nouă?
Intră.
Stephen, ia loc.
Voiam să vorbesc cu tine despre tema aleasă.
Eram preocupaţi mai degrabă care va fi ea.
Nu mă pot decide.
Ai unele idei?
Nu.
Aşadar...
Aici e locul unde J.J. Thomson a descoperit electronul
şi unde Rutherford a divizat atomul.
Una dintre cele mai frumoase recompense ale acestei meserii este
că nu ştii când va fi următorul pas sau din partea cui va veni.
Vinerea viitoare voi duce câţiva şefi de promoţie la Londra
să participe la o dezbatere cu matematicianul Roger Penrose.
Poţi veni şi tu, dacă te interesează.
Să închizi uşa la plecare.
Să înţeleg că n-ai mai fost la biserică.
Am fost odată...
Te tentează să te converteşti?
Am o mică problemă cu toată premisa asta a Dictatorului Celest.
Ce faci la prânz? Mama face o friptură grozavă.
Aşadar, Jane... Tu ce studiezi?
Litere.
Mulţumesc.
Franceză şi spaniolă. Sper şi la un doctorat, până la urmă.
Serios? În ce?
Poezia medievală în Peninsula Iberică.
Poeţi medievali... Ce pictori îţi plac?
- Îmi place Turner. - Turner, serios?
Mie mi-a lăsat impresia că parcă toate picturile lui au fost lăsate în ploaie.
- Şi William Blake. - Doamne, nu.
- Jane, serveşte puţină socată. - Da, mulţumesc.
Nu te atinge. Nu te atinge, Jane.
Mulţumesc. Mamă...
Lui Stephen nu-i place socata mea de casă.
Filistinule, te expediez înapoi cu câteva sticle.
Stephen, ai venit de la biserică alături de o femeie frumoasă.
Îţi dă credinţa pe dinafară?
Categoric mai evlavios, mulţumesc.
Nu ai spus de ce nu crezi în Dumnezeu.
Un fizician nu-şi permite să-şi lase calculele încurcate
de credinţa într-un Creator supranatural.
E un argument mai degrabă contra fizicienilor decât a lui Dumnezeu.
Albă sau roşie?
- Jane, carne albă sau roşie? - Albă, vă rog.
Am invitat-o pe Jane să-mi fie parteneră la Balul de Mai.
- Serios? - Impresionant!
Va trebui să dansezi anul ăsta, Stephen.
Faceţi loc pentru copanele mamei. Poftiţi.
Salut.
- Scuze. - Eşti bine?
- Să dansăm, nu crezi? - Nu.
Nu, eu n-o fac.
E un fenomen pe care-mi place să-l observ,
dar la care nu mă pot imagina participând.
Sunt absolut de acord. Cine n-ar vrea să danseze?!
Nu, serios, eu nu dansez.
Fără dans, atunci.
Vezi cămăşile şi papioanele băieţilor
cum strălucesc mai tare decât rochiile fetelor?
Da.
- Ştii de ce? - De ce?
- Tide... - Detergentul?
Fluorescenţa detergentului e evidenţiată de lumina ultravioletă.
De ce ştii aşa ceva?
Când se nasc stelele... şi când mor,
emit radiaţie ultravioletă.
Aşa că, dacă am putea vedea cerul nopţii în lumină ultravioletă,
atunci aproape toate stelele ar dispărea
şi tot ce am vedea ar fi aceste spectaculoase naşteri şi morţi.
- Cred că ar arăta puţin cam... - Aşa.
- De ce? - De ce, ce?
De ce poezia medievală spaniolă?
Presupun, pentru că îmi place să călătoresc în timp.
Ca tine.
Care ar fi zona temporală pe care ţi-ar plăcea să o vizitezi?
Cred că în anii '20 ar fi frumos.
Tumultul anilor '20...
Nu căuta învăţătura privitorilor la stele
Ce urmăresc cu-al lor ochean Calea spiralată a stelei ce trece.
Bravo.
E uimitor, nu-i aşa?
La început nu erau decât Cerul şi Pământul.
Iar Pământul era fără de formă
şi întunericul domnea pe faţa abisului.
Vrei să dansăm?
Trenul pleacă de la peronul 3
deservind ruta de la 9:17 în direcţia Londra, gara King's Cross.
Haide, Stephen!
Urcă în tren.
Ce-i cu tine, omule?! Hai, mai repede.
O stea de peste trei ori mai mare decât Soarele nostru
e pe cale să-şi încheie existenţa cum?
Printr-un colaps.
Forţele gravitaţionale ale întregii mase
copleşesc forţa electromagnetică a fiecărui atom,
astfel prăbuşindu-se spre interior.
Dacă steaua are o masă suficientă,
această contractare va continua, creând o gaură neagră,
unde deformarea spaţiu-timp e atât de puternică,
încât nimic nu-i poate scăpa, nici măcar lumina.
Devine din ce în ce mai mică.
În fapt, steaua devine mai densă, pe măsură ce atomii,
chiar şi particulele subatomice, sunt literalmente strivite,
într-un spaţiu din ce în ce mai mic.
Iar la final cu ce rămânem?
O singularitate de spaţiu-timp...
Spaţiul şi timpul încetează să existe.
Ce-ar fi dacă am aplica teoria lui Penrose despre găurile negre întregului univers?
Dacă Einstein are dreptate sau dacă Teoria Relativităţii e corectă,
atunci Universul e în expansiune, da?
- Da. - Bine.
Dacă dai timpul înapoi, universul ar deveni din ce în ce mai mic.
Aşa...
Şi dacă inversez procesul până la capăt
să văd ce s-a întâmplat la naşterea Timpului?
- La naşterea Timpului? - Da.
Deci Universul devine din ce în ce mai mic,
devine din ce în ce mai dens, mai fierbinte...
- Adică, să dăm ceasul înapoi. - Exact, dăm ceasul înapoi.
- Dăm ceasul înapoi. - Asta faci?
- Dai ceasul înapoi... - Asta fac.
Continuă să învârţi.
Mai ai destul de dat înapoi.
- Continuă să învârţi. - Nu vreau să cad.
Trebuie să învârţi până la naşterea Timpului, mai e cale lungă.
Continuă să dai înapoi...
Până când obţii...
- O singularitate. - O singularitate spaţiu-timp.
Deci, Universul s-a născut din explozia unei găuri negre.
- Continuă. - Cum adică să continuu?
Înainte de începutul Universului?
Nu, nu, elaborează ecuaţiile matematice.
Bun... Foarte bine.
Împinge cât de tare poţi. Împinge.
- Împinge... cât de tare poţi. - Împing cât pot de tare.
Unu, doi...
Bine, gata...
Al patrulea deget, al patrulea cleşte.
E numită boala de neuron motor.
E o tulburare neurologică progresivă ce distruge celulele nervoase din creier
care controlează activitatea musculară esenţială,
cum ar fi vorbitul, mersul, respiratul, înghiţitul.
Semnalele pe care muşchii le primesc pentru a se mişca sunt întrerupte.
Rezultatul e atrofia graduală a muşchilor, o degenerare.
Până la urmă, abilitatea de control a mişcării voluntare se va pierde de tot.
Mă tem că media speranţei de viaţă e de doi ani.
Nu pot face nimic pentru tine.
Cum rămâne cu creierul?
Creierul nu e afectat.
Gândurile nu se vor modifica, doar că...
Până la urmă, nu le vei putea împărtăşi cu nimeni.
Îmi pare aşa de rău...
Bun găsit la episodul săptămânal al emisiunii Din Natură.
Săptămâna aceasta vom explora modul bizar de hibernare
al rarului specimen de fizician de Cambridge.
vizibil aici în remarcabilul său penaj.
Deci, cum a fost?
Ce ţi-au zis? Cum e încheietura?
Am o boală, Brian.
E venerică, Stephen?
Am boala neuronului motor.
- Scuze, ce? - E boala lui Lou Gehrig.
Jucătorul de baseball.
Am rămas în urmă cu cercetarea în ale motoarelor şi bolilor de baseball.
Mai am doi ani de trăit.
Poftim?
Sună ciudat când o spui cu voce tare.
Ce vrei să spui?
Ce faci?
Ce ţi-au spus? Scuze, eu încă nu...
Vrei să mă laşi, Brian?
Stephen, am fost un nesuferit. N-am vrut să...
Du-te.
Stephen, la telefon. E o fată.
Ne...
Ne vedem curând.
Da...
Te aşteaptă.
Stephen?
- Jane. - Brian!
Salut, scuze...
Ia un loc.
Îmi pare atât de rău. Am vorbit cu Stephen ieri.
Şi ştiu că l-ai sunat...
E ceva educaţional?
Foarte.
John are o aventură cu Martha,
dar Martha e îndrăgostită de Alan.
Iar eu cred că Alan e homosexual după ce bluză poartă.
Aşa că... Încerc să rezolv probabilitatea matematică a fericirii.
Şi, eşti aproape?
E un fel de întreg de zero, dar nu, încă nu l-am aflat.
- Stephen? - Tocmai l-ai scăpat.
A fost pe aici mai devreme.
Nu face asta.
Pleacă.
Crochet!
Joacă un meci cu mine.
Du-te.
Dacă nu te ridici pentru un joc cu mine, nu mai revin aici.
Niciodată.
Vino.
Pleacă, imediat.
- Vrei să vorbim despre asta sau nu? - Scuză-mă, dar du-te.
- Asta-ţi doreşti? - Da, asta-mi doresc.
Aşa că, dacă ţii măcar puţin la mine, te rog, du-te.
Nu pot.
Mai am doi ani de trăit. Trebuie să lucrez.
Te iubesc.
Ai ajuns la o concluzie falsă.
Vreau să fim împreună oricât timp mai avem.
Iar dacă nu va dura, atunci, asta e. Va trebui să ne ajungă.
Nu-ţi dai seama ce te aşteaptă. Totul va fi afectat.
Ai mereu ochelarii murdari.
Aşa.
- E mai bine, aşa-i? - Da...
Da, e mai bine.
Soluţia ecuaţiei lui Schrodinger trebuie să dispară la marginea pătratului,
Astfel vom avea...
Timpul!
"Timpul" e tema ta?
Vreun aspect al lui mai precis?
Timpul.
Intră, intră.
Nu cred că realizezi ce te aşteaptă, Jane.
Viaţa lui va fi una foarte scurtă.
Aşa că, ai grijă.
Povara ştiinţei îţi e potrivnică.
Iar aceasta nu va fi o luptă, Jane.
Va fi o înfrângere foarte dureroasă.
Pentru noi toţi.
Ştiu ce credeţi cu toţii...
că nu par o persoană foarte puternică.
Dar îl iubesc şi el mă iubeşte.
Ne vom lupta cu boala asta împreună.
Cu toţii.
Succes.
- Bună dimineaţa, Stephen. - Bună dimineaţa.
Intră, Stephen.
Ştiu, cu toţii ne facem griji cu privire la starea lui.
Ştiu că aveţi unele rezerve legate de el...
Foarte bine, vom vedea.
- Bine ai venit Stephen. - Bună dimineaţa.
- Vrei să stai jos? - Nu, sunt bine, mulţumesc.
- Eşti sigur? - Da.
Aşadar, Stephen, pe scurt...
După cum ştim, Capitolul I e plin de lacune.
Îi lipseşte susţinerea matematică.
- Dle profesor Thorne? - Capitolul II e foarte original.
- Ai folosit multe din ideile lui Roger. - Măcar eşti de acord cu ele.
Capitolul III, prea multe întrebări fără răspuns.
- Sunt de acord. - Şi, desigur, mai e Capitolul IV.
Această gaură neagră de la începutul Timpului.
- O singularitate spaţiu-timp? - Într-adevăr.
E excepţional.
Excepţional, Stephen. Genial.
De aceea, n-a mai rămas de spus decât felicitări.
Sau, probabil, ca să fiu mai explicit, felicitări, doctore!
Bravo, Stephen.
O teorie extraordinară!
Vă mulţumesc.
- Aşadar, ce urmează? - Să o demonstrez.
Să demonstrez cu o singură ecuaţie că Timpul a avut un început.
N-ar fi frumos, dle profesor?
O ecuaţie simplă, elegantă
care să explice tot.
Da...
Ar fi frumos, într-adevăr.
Vă mulţumesc.
Pentru prestigiosul, formidabilul...
- Doctor... - Who?
Doctorul Stephen Hawking.
Pentru Doctorul Stephen Hawking.
- Mulţumesc, Jane. - Foarte frumos.
E uimitor că e primul care şi-a luat doctoratul,
având în vedere ce muncă puţină a depus.
"Munca" a fost cel mai urât cuvânt pentru Stephen.
Mai ales la Oxford, a avut o medie de o oră de studiu pe zi.
Iar acum, uitaţi unde a ajuns Stephen.
Atinsese niveluri incredibile de lene.
Vorbind de lene, Brian,
la câte cursuri ţi-am ţinut locul în ultimele şase luni
în timp ce tu erai în excursii de "cercetare" în Districtul Lacurilor.
- La câte? - Patru.
- E totul în ordine? - Da.
Sunt bine.
Robby!
E în regulă, Robert.
Asta e temporar.
Desigur.
E mai comod pentru micul dejun.
Îţi mulţumesc.
Scuză-mă, ai zis ceva?
Am spus...
Da?
Îţi mulţumesc.
Seamănă cu tine.
Nu se poate...
Du-te, Jane.
Lipsesc o secundă.
Lilys!
Lucy!
Jane?
Stephen?
Mi-a venit o idee.
Jane...
Mi-a venit o idee.
- Salut. - Bună, Dennis.
- Salut, Dennis. - Ce mai faci?
Bine... Succes.
Se va descurca. Te descurci tu.
- Scuze. - Nicio problemă.
... permiţându-ne să intuim
că unele particule pot, de fapt, să scape dintr-o gaură neagră.
Astfel că, de fapt, găurile negre nu sunt deloc negre,
ci emit radiaţie termică.
Emisiile constante ale unor astfel de energii
fac ca gaura neagră să piardă din masă
şi, până la urmă, să dispară într-o explozie spectaculoasă.
E foarte simplu. La fel cum corpul uman pierde căldură.
- A doua Lege a Termodinamicii. - Exact, e termodinamică.
Ne putem imagina o gaură neagră care pierde particule
şi, în timp, se va micşora se va evapora...
Va dispărea.
Aşadar...
Mai întâi...
o stea dispare într-o gaură neagră,
iar apoi, gaura neagră însăşi dispare.
A dispărut, e nimic. Din nimic în nimic.
Îmi datorezi încă o bere.
Trebuie să-ţi arăt că prietenul nostru a demonstrat că timpul are un început.
Ne-a arătat cum s-a născut Universul şi...
Cum se va sfârşi.
Strivit.
E frumos, e picant...
E o absurditate totală.
Este ridicol.
Am spus ceva rău, dle profesor?
Scuzaţi-mă.
Sunt profesorul Khalatnikov de la Academia de Ştiinţe a URSS.
După cum cunoaşteţi,
domeniile mele de cercetare sunt evoluţia universului fierbinte,
proprietăţile radiaţiei microundelor de fond
şi teoria găurilor negre.
Să fiu sincer, am venit aici
aşteptându-mă să aud multe inepţii.
Mă întorc acasă dezamăgit.
Tinerelul ăsta...
a reuşit!
A reuşit!
A fost o plăcere să vă cunosc, dle profesor.
Plăcerea a fost a mea.
- Radiaţia Hawking! - Tinerelul a reuşit!
Tinerelul ăsta a reuşit!
Foarte amuzant...
De ajuns cu asta, bătrâne.
Unu, doi, trei...
Doamne, oare cum se descurcă Jane?
Stephen, boala neuronului motor îţi afectează cumva şi...
Ce anume?
Totul...
Nu, e un sistem diferit.
- Automatic. - Vorbeşti serios?
Asta-i minunat, nu?
Asta explică multe despre bărbaţi.
Grăbeşte-te!
Haide.
Radiaţia Hawking
- Ce este? - E o surpriză.
Aşa...
Ţine-i închişi.
Uite, tati, uite!
Ia uite! E un scaun cu rotile electric.
Dacă nu-ţi place, îl putem returna.
Nu înţeleg.
Ai petrecut ani asumându-ţi existenţa găurilor negre.
Crezi că Cygnus-X se va dovedi prima gaură neagră
pe care chiar o putem observa.
Şi, totuşi, pariezi cu Kip Thorne că nu-i o gaură neagră?
Da.
- Pe ce aţi pariat? - Un abonament de un an la o revistă.
- La ce revistă, Natura? - Nu, Penthouse.
- Penthouse?! - Da.
Am să te prind!
Mamă, mamă, uite!
- Salut! - Salut.
- Aţi sosit!
Nu e minunat aici?
- Ce-i cu atâtea trepte, Frank? - Nu-ţi face griji, Jane.
Stephen!
În sfârşit!
Da, haide.
Îl duc eu până sus, e foarte abrupt. Salut, Stephen.
Uite-aşa.
Să te întoarcem, Stephen.
- Vrei să împing şi eu? - Nu, mă descurc, tu adu bagajele.
Aşa, am pornit.
Uite, vezi? Destul de simplu.
Şi, sus încă una...
Licărire?
Ploaie, frig pătrunzător.
Nu...
Căderea...
- Foarte frig. - Ce este?
A ieşit?
- Puţină apă? - Nu, stai liniştit.
E bine, gata.
Aşa, gata, e în ordine.
Trebuie să-l duc la un medic.
Se întâmplă mereu, mereu. E ridicol.
Fără doctori.
Fără doctori!
Bine, fără doctori.
Puţină apă.
Stephen...
Am nevoie de ajutor.
Îmi pare rău de Robert.
N-are o copilărie cum trebuie.
Tot caut o cale prin care să fac relaţia asta să meargă, dar...
n-o pot găsi de una singură.
Relaţia n-are nimic, suntem o familie normală.
Ba nu suntem o familie normală!
Nu suntem o familie normală!
Robert, mama ta e foarte supărată pe mine.
Mulţumesc.
Jane?
Jane, opreşte-te.
Aşează-te.
Aş vrea să-ţi fac o propunere.
Poate părea neobişnuită, dar am văzut-o făcând minuni.
Cred că ar trebui să te gândeşti să te alături corului bisericesc.
Mamă...
Cred că asta e cea mai englezească chestie spusă de cineva vreodată.
Poate că aşa e.
- Îmi plăcea să cânt. - Eşti foarte pricepută la asta.
Nu cred că e aşa.
Du-te.
E o oră pe săptămână.
Foarte bine, toată lumea.
Ne vedem săptămâna viitoare?
La revedere.
- Salut. - Bună.
Ai venit să cânţi?
Am venit să...
Ca soprană?
- Mezzo. - Minunat, exact ce avem nevoie.
- Pe unde ai stat ascunsă? - Bună întrebare.
Ei, bine, eşti acum, aici, la momentul potrivit, cum se spune.
Eu oricum trebuie să mă întorc, aşa că...
- Ţi-ai luat partitura? - Da, mulţumesc.
Mulţumesc că ai venit.
Vei fi un membru valoros.
Mulţumesc.
Ar trebui să plec.
Dacă fiul tău doreşte lecţii de pian...
- Da, absolut... - Sună-mă.
- O voi face. - Minunat.
Şi soţul meu iubeşte muzica.
Cântă la pian?
Aş putea să-i predau şi lui.
E o poveste lungă.
- Dar... - În regulă.
- Mulţumesc încă o dată, Jonathan. - Plăcerea mea, Jane. Ne mai vedem.
- La revedere. - La revedere.
Bine.
Vin?
De ce nu, mulţumesc.
- Stephen? - Nu.
Stephen, Jane mi-a spus că ai o teorie admirabilă
care dovedeşte că Universul a avut un început. Am zis bine?
Asta a fost în teza mea de doctorat.
Noul meu proiect o contrazice.
- O contrazice? - Da.
Aşadar, nu mai crezi în Creaţie?
Ce crede un om e irelevant în Fizică.
Irelevant în Fizică.
Înţeleg.
Stephen s-a sucit la 180 de grade.
Noua mare idee e că Universul nu are graniţe.
Nu are graniţe, nu are început...
Şi nici Dumnezeu.
Înţeleg...
Am crezut că ai dovedit că Universul a avut un început,
şi, implicit, nevoia existenţei unui Creator.
Greşeala mea.
Nu, e a mea.
Stephen caută o singură teorie care explică toate forţele în Univers.
Aşa că, Dumnezeu trebuie să moară.
De ce trebuie să moară Dumnezeu? Nu pricep.
Cei doi mari piloni ai Fizicii sunt: Teoria Mecanicii Cuantice
care-i guvernează pe cei mici, particulele, electronii şi celelalte
şi Teoria Relativităţii.
- Da, Einstein. - Teoria lui Einstein.
Legile care-i guvernează pe cei mari, planetele şi alte asemenea.
Dar Teoria Cuantică şi cea a Relativităţii...
Nu-mi spune. Sunt diferite?
Nu se supun aceloraşi reguli nici de departe
Dacă universul ar fi numai cartofi,
atunci, cu uşurinţă, ai fi putut determina precis un început,
cum a făcut cândva Stephen.
Un moment al Creaţiei.
Aleluia, Dumnezeu trăieşte.
Dacă adaugi şi mazărea în meniu, atunci totul se duce puţin...
Cu fundul în sus.
Da, o învălmăşeală.
Totul devine o harababură fără Dumnezeu.
Vai de mine...
Einstein a urât mazărea, teoriile cuantice.
A zis: Dumnezeu nu dă cu zarul în Univers.
Se pare că, nu numai că dă cu zarul,
dar îl aruncă unde nu-l putem găsi.
Dumnezeu a revenit pe lista speciilor pe cale de dispariţie.
Sper că va rezista.
Fizica trece înapoi la treabă.
Da...
Fizica trece înapoi la treabă.
De fapt, am fost căsătorit.
Din nefericire, ea a murit.
Acum aproape un an.
A făcut leucemie.
S-a luptat, am avut grijă de ea, dar până la urmă...
Uneori mă simt singur.
Tirania camerei goale şi tot completul.
Dar, muzica e izbăvirea mea, să predau şi să cânt.
Nu neapărat ca şi carieră, nu sunt prea ambiţios.
E ăsta un păcat? Nu-mi dau seama.
Ai întrebat pe cine nu trebuie.
- Mulţumesc că m-aţi primit. - Mulţumim că ai venit.
A fost cu adevărat minunat.
Dacă pot face ceva să te ajut, pe familia ta, adică,
aş considera asta un privilegiu.
Nu am copii sau alte obligaţii.
Vreau să zic că, dacă aş putea fi de ajutor,
cred că mi-aş găsi scopul care să-mi aline propria situaţie.
- Noapte bună. - Noapte bună.
Înţeleg,
dacă ai nevoie de ajutor.
Dacă cineva e gata să ţi-l ofere,
nu m-aş împotrivi.
E rece?
Trebuie să-ţi spun ceva.
Ce e?
Sunt însărcinată.
Doamne, văd că tu şi Stephen...
Este extraordinar.
- Este. - Da, extraordinar.
- Felicitări, Jane. - Mulţumesc.
Toată lumea, zâmbiţi. Gata?
Când ajung la trei. Unu, doi, trei.
- Mami! - Vin imediat.
Ştii...
Ţi-am susţinut mereu alegerea de a refuza orice ajutor la domiciliu,
dar trebuie să găsim o soluţie permanentă.
Situaţia actuală nu poate continua astfel.
Ai nevoie, imediat, de o asistentă permanentă.
Dar avem ajutor.
Ştii despre ce vorbesc.
Nu ne permitem asistentă permanentă.
Stephen, trebuie să găseşti o soluţie pentru binele familiei tale.
Eşti celebru în toată lumea.
Pentru găuri negre, nu pentru concerte rock.
Stephen, nu e de glumă.
Cred că e o problemă urgentă.
Avem şi noi dreptul să ştim.
Avem dreptul să aflăm, Jane.
Ce să aflaţi?!
Al cui copil este Timothty.
Al lui Stephen sau al lui Jonathan?
Asta credeţi despre mine?
În niciun caz Timothy ar avea alt tată decât pe Stephen.
În niciun caz.
- Jonathan, te rog, nu pleca. - Trebuie să plec. Nu pot...
- Toată lumea vorbeşte. - Şi, ce contează?
E dificil pentru mine, pentru că nu vreau decât să ajut.
Ştiu că vrei să ajuţi, iar ajutorul tău e preţuit.
Cel mai bun lucru pentru mine e să... mă retrag.
- Te rog, Jonathan. - Cred că-i cel mai bine aşa.
Avem nevoie de tine, copiii au nevoie şi Stephen are nevoie de tine.
Mai sunt şi alte lucruri. Jane, eu...
Am sentimente pentru tine.
Şi eu am sentimente pentru tine.
Mulţumesc, Jane.
Am fost invitat la Opera din Bordeaux.
- Invitat unde? - La Bordeaux.
La Bordeaux?
Mă vor duce studenţii.
Ştiu că nu-ţi place să zbori cu avionul.
Chiar nu-mi place să zbor cu avionul.
Ia maşina şi ne întâlnim în Bordeaux.
Du copiii în tabără.
Va fi prea dificil pentru mine, Stephen.
Ia-l pe Jonathan.
Nu cred că va fi de acord.
Salut, Stephen.
E voie cu astea?
Nu te spun, dacă nici tu nu mă spui.
Doar, nu uita că trebuie să mergi cu maşina.
Jane are nevoie de ajutor.
Sarah, nu uita să-i faci injecţia imediat ce aterizaţi.
- Să mă suni cum ajungeţi la hotel. - Desigur.
- Promiţi? - Da.
Bine.
Stephen?
Mama îl va lua pe cel mic.
- Trebuie să ajungă imediat. - Ne vedem în Bordeaux.
Să fii cuminte.
- Au adormit? - Da.
- Copii! - Da.
Luaţi-vă sacii de dormit.
Mulţumesc.
Jonathan.
Doamne!
Scuzaţi-mă, domnule.
Jonathan?
Jonathan.
Stephen s-a îmbolnăvit.
A fost dus la spital şi... e în comă.
Ce s-a întâmplat?
A făcut pneumonie.
E menţinut în viaţă artificial.
Nu mă pot pronunţa cât mai are de trăit.
Voiam să ştiu dacă echipa mea ar trebui să oprească respiraţia artificială.
Despre ce vorbiţi?
Ar fi un sfârşit fără chinuri.
Dacă încercăm să-l scoatem de sub anestezie,
nu e sigur că va supravieţui resuscitării.
Trebuie să-l scoateţi de sub anestezie.
Sunteţi sigură că asta doriţi?
Singurul mod ca să-i eliminăm dependenţa de ventilator,
e să-i efectuăm o traheotomie.
O gaură în gât care să ocolească laringele.
Nu va mai vorbi niciodată.
E fără îndoială...
Stephen trebuie să trăiască.
Voi avea grijă să primească tot ce e necesar.
Îl voi transfera înapoi la Cambridge.
S-ar putea să nu supravieţuiască transferului.
Ba va supravieţui.
Ştiu...
Mă dau deoparte.
I-ai luat tot din maşină, scaunul, echipamentul, celelalte?
La revedere.
Stephen?
Asta e o tabelă cu litere.
Mai întâi, îmi spui ce literă vrei
clipind când spun culoarea grupului care conţine litera.
Odată ce ştiu grupa, poţi alege litera din acea grupă
clipind din nou când pronunţ culorile literelor din acea grupă.
Aşa se pare.
Hai să încercăm.
Verde.
Albastru.
Roz.
Negru.
Roşu.
Clipeşte să alegi culoarea grupei literei pe care o vrei, Stephen.
Verde?
Albastru?
Roz.
Negru.
Roşu.
Bună, Elaine. Să-ţi iau haina?
Mulţumesc, Jane.
- Aşteaptă aici. - Perfect.
A sosit. Are recomandări foarte bune.
Promite-mi că n-o vei mânca de vie.
Bine?
Iată-l.
Elaine, Stephen.
Stephen, Elaine.
Îmi pare bine de cunoştinţă, profesore.
Ar trebui să ai aici toate cele necesare,
dar, dacă mai e nevoie de altceva, sunt în camera de alături.
Grozav.
Cred că voi trece direct la treabă. Mulţumesc, Jane.
- Dacă vrei să închizi uşa. - Sigur.
Să începem, atunci.
În regulă?
Roşu.
Galben.
C.
Verde...
Negru.
E.
Verde, verde, A.
Ceai!
Vrei o ceaşcă cu ceai.
Bine.
Vreo preferinţă?
Ai memorat tabela, sunt convinsă de asta.
N-am toată ziua la dispoziţie.
Verde, verde, verde, galben, galben, B.
Verde, albastru, roz, negru, roşu.
Roşu?
Verde, galben, albastru, albastru.
U, deci BU
Ceai Builder, aşa-i?
Cum v-aţi înţeles?
Ştii, cred că e cel mai inteligent om pe care l-am cunoscut.
- Eşti foarte norocoasă. - Mulţumesc.
Trebuie că venerezi pământul de sub...
De sub roţi?!
Şi e un pacient perfect. E atât de glumeţ.
- Când citeşti despre el, nu... - Să vedem cum va continua, da Elaine?
După cum vedeţi, are înălţimea reglabilă,
şi-i putem schimba unghiul, după cum doreşte Stephen.
- E ultramodern. - Cum funcţionează?
Foloseşte o interfaţă foarte simplă care scanează alfabetul
şi selectează fiecare literă pe rând.
Cu tehnica asta, profesorul ar putea scrie patru cuvinte pe minut.
- E bine, decât unul pe minut. - Da.
Am folosit componente de la un sistem telefonic automat de răspuns
ca să convertesc textul scris în vorbire artificială.
Vocea e puţin cam robotică, dar...
- Să-l încercăm? - Grozav!
Poftim telecomanda.
La mâna dreaptă?
Bine aţi venit în viitor.
Numele meu e Stephen Hawking.
Are accent american!
E vreo problemă?
Doamne... Nu are şi altă voce?
- E singura disponibilă momentan. - Eu cred că e grozavă.
Daisy, Daisy, dă-mi răspunsul, hai.
Sincer, draga mea, nu mă interesează.
Extermină!
Voi scrie o carte.
Despre ce anume?
- Timpul. - TIMPUL.
Care e natura timpului?
Va avea vreodată un final?
Putem călători înapoi în timp?
Cândva, aceste răspunsuri ne vor părea atât de limpezi,
precum e Pământul orbitând în jurul Soarelui.
Sau, poate, la fel de ridicole, precum un turn infinit de ţestoase.
Doar timpul, orice ar fi el, ne va spune.
Profesore?
- Este pentru un prieten. - Sigur că este.
Asta spun toţi.
Nu trebuie să te ruşinezi de mine, profesore.
Ştiu cum sunt bărbaţii.
Să aruncăm o privire?
Poftim.
Scuzaţi-mă.
Trecem la următoarea?
Ce e?
O ISTORIE A TIMPULUI
SCURTĂ ISTORIE A TIMPULUI
Aşadar, am spus că sunt de mult timp în căutarea unui model al Universului.
În cele din urmă, am găsit-o pe ea.
Sunt convinsă de asta.
Stephen, trebuie să te răpesc o clipă. Au sosit contractele.
Ne poţi scuza un moment, Jane?
Gata...
Eşti ca nou.
"Cine suntem? De ce ne aflăm aici?"
"Dacă vom afla aceasta [Teoria Totului], va fi triumful suprem al raţiunii umane,
fiindcă atunci vom fi înţeles Mintea lui Dumnezeu."
- Chiar vorbeşti serios? - Da.
- Bineînţeles. - Deci Îi recunoşti existenţa?
Totuşi...
Totuşi, ce?
Chiar ai de gând să mă laşi să mă bucur de clipa asta...
Cu plăcere.
Am rugat-o pe Elaine să vină cu mine în America.
Va avea grijă de mine.
Şi va avea?
Da.
Obişnuiai să-mi spui mereu când sosea câte o invitaţie.
Încă o distincţie, ce să-i faci?!
Îmi pare rău.
Câţi ani?
Au spus "doi".
Şi ai trăit atâţia...
Totul va fi bine.
Te-am părăsit.
Am făcut tot ce mi-a stat în putere.
Medalia "Albert Einstein" pentru Stephen Hawking.
Cu atenţie.
- Nu, aceea rămâne. - Bine.
La revedere, Jonathan.
SCURTĂ ISTORIE A TIMPULUI
Vă mulţumesc.
L-am întâlnit prima oară pe profesor în 1963.
Şi e ceva timp... Când se scurge?!
Una din marile bucurii ale vieţii mele a fost să-l urmăresc pe acest om
sfidând orice aşteptări atât ştiinţifice, cât şi personale.
Vă rog să-l primiţi pe scenă pe stimatul meu coleg,
un prieten drag, profesorul Hawking.
Dacă am putea începe cu întrebările preselectate, mulţumesc.
Mă puteţi auzi?
Acum sunteţi recunoscut peste tot.
Cum vă descurcaţi cu atâta faimă?
Recent, am fost oprit de un turist la Cambridge
care m-a întrebat dacă sunt adevăratul Stephen Hawking.
I-am răspuns "nu" şi i-am zis că cel real arată mult mai bine.
În 1979, aţi vorbit despre posibilitatea unei "Teorii a Totului"
care să fie descoperită înainte de finalul secolului.
Prevestesc acum că am greşit.
Profesore Hawking, aţi afirmat că nu credeţi în Dumnezeu.
Aţi afirmat că nu credeţi în Dumnezeu.
Aveţi vreo filosofie de viaţă care vă susţine?
E limpede că nu suntem decât o specie avansată de primate
pe o planetă neînsemnată ce orbitează în jurul unei stele medii
din suburbia uneia din cele un miliard de galaxii.
Însă, de la începutul civilizaţiei,
oamenii au râvnit la înţelegerea ordinii fundamentale a lumii.
Trebuie să existe ceva foarte special despre condiţiile limitelor Universului.
Şi ce poate fi mai special, decât că nu există limite.
Şi nu ar trebui să existe limite nici în efortul oamenilor.
Suntem cu toţii diferiţi.
Oricât de grea ar părea viaţa,
mereu există ceva ce poţi face şi în care poţi reuşi.
Atâta timp cât există viaţă, există speranţă.
A sosit asta.
E de la Stephen.
Doamne!
Ochelarii tăi sunt mereu murdari.
Dle profesor, dnă Hawking, Majestatea sa, Regina.
Felicitări.
Companionul meu de onoare.
Nu-i rău pentru un vechi liberal-socialist.
Nu-ţi face griji, poţi refuza înnobilarea.
Îţi mulţumesc pentru ziua asta.
A fost extraordinară.
Totul a fost extraordinar, nu-i aşa?
Ce scrii?
Uite realizarea noastră.
SCURTĂ ISTORIE A TIMPULUI s-a vândut în 10 milioane de copii în toată lumea.
Acum, la 72 de ani, Stephen nu are planuri de retragere
şi continuă să caute Teoria Totului.
A refuzat titlul nobiliar oferit de Regină.
Jane e Doctor în Poezie Spaniolă Medievală.
Ea şi Jonathan au o căsnicie fericită.
Jane şi Stephen au rămas prieteni şi acum au trei nepoţi.