Subtitles downloaded from www.OpenSubtitles.org
- Abia dacă ningea când am intrat. - E atât de frumos.
Jurământul
Traducere şi adaptare: Miss Monnyy/ Al_Mic.
Traducere după sonor.
E bine aşa. Să mergem!
Nu-mi mai simt degetele.
Mulţumesc.
Meatlof.
Doar nu-ţi place melodia asta.
Închide-l!
Te rog să încetezi!
Nu mai cânta!
- Am o teorie. - Bine.
Eu sunt de părere că o fată nu poate rămâne însărcinată, dacă face sex într-o maşină.
Ce?
Şi eu am o teorie.
Teoria mea e despre de momente.
Despre momentele care au un anumit impact.
Teoria mea e că aceste momente cu un anumit impact,
aceste momente de o puternică intensitate îţi pot schimba complet viaţa.
Până la urmă, ne definesc ca persoane.
- Mulţumesc. - Următorul.
Unul dintre momentele mele preferate.
Ţi-ai uitat permisul de parcare.
Da, îmi place să vin aici să aştept două ore,
permisul e un fel de bonus.
Institutul de Istorie a Artei... Lucrezi acolo?
Nu, sunt studentă.
- Sunt Paige. - Scuze, sunt Leo.
Ei bine, mersi că mi l-ai adus, Leo.
Ştii, am observat fără să vreau că avem aceeaşi zonă PPR.
- Serios? - Da.
- Ai un puternic spirit de observaţie. - Da.
Ce e o zonă PPR?
Parcare Permanentă Rezidenţială.
- Asta sună intim. - Da.
Bine, mă gândeam că...
Cred că ne datorăm să mergem şi să bem ceva împreună...
Din respect pentru compatibilitatea zonei de parcare.
- Bine. - Da? Bun.
După tine.
Chemaţi-mă dacă mai doriţi ceva.
Pentru nas...
Pentru durerea de cap...
Pentru inimă...
Pentru mai târziu
- Tocmai ai tras un vânt? - Nu.
Poate puţin.
E foarte neadecvat. Dar complet romantic.
Sunt atât îndrăgostit de tine. E o nebunie.
După cum ştiţi, tomografia soţiei dvs. indică hemoragii intra-craniene.
Noi ţinem pacienţii care suferă hemoragii craniene într-o stare de comă
pentru a le calma sistemul şi a-i permite creierului timp să se refacă.
cât timp zonele umflate se mai dezumflă.
Apoi vom încetini procesul...
Chestia e că fiecare trecem printr-un moment de încercare,
alături de toate persoanele pe care le-am cunoscut.
Şi aceste momente devin istoria noastră,
făcând parte dintr-un top al celor mai bune momente
pe care le retrăim în mintea noastră încontinuu.
Nu ţi-e foame?
- Hei! - Bună.
- Ce faci? - Nimic.
- Serios? Dar ce e aia? - Da.
- Nimic. - Nimic? Sunteţi pregătiţi?
Dacă o să continui să hrăneşti mâţa aia se va întoarce mereu. Iar eu sunt alergic.
La fel cum pretinzi că eşti alergic la coliandru?
- Nu pot să-l suport coliandrul. - Exact. Dar nu eşti alergic.
Vrea cineva căpşuni? Le-am cumpărat de la piaţă.
- Aduce alimente. E un semn rău. - Ce?
- Ştim cu toţii ce înseamnă asta. - Mie îmi place de ea.
- E ca mascota noastră. - Mersi, cred.
Aş prefera-o pe ea decât pe sclifosita aceea pe care ne forţai s-o suportăm.
Şi face cafea grozavă. Să o păstrăm.
Mulţumesc. Film? Cred că ai scris greşit.
Nu... "Te muţi cu mine?"
Ţi-am spus eu.
Da.
Jur că te voi ajuta să iubeşti viaţa, că voi avea mereu grijă de tine.
Şi că voi avea răbdarea pe care o presupune iubirea.
Să vorbesc când e nevoie de cuvinte şi să împart tăcerea atunci cand trebuie.
Să fiu de acord cu dezacordul în legătură cu tortul roşu catifelat.
Şi să sălăşluiesc în căldura inimii tale. Şi mereu să o numesc casă.
Ai... ridicat ştafeta destul de sus.
- Ţi-ai scris jurămintele pe un meniu? - Da. De ce?
Jur că te voi iubi mereu cu înverşunare
în orice moment al tău, pentru totdeauna.
Jur să nu uit că această iubire e unică în viaţă.
Şi că vom şti mereu în sufletul nostru,
că orice obstacol s-ar ivi,
noi vom găsi mereu drumul spre celălalt.
Vă luaţi ca soţ şi soţie pentru totdeauna?
- Da. - Da... Da!
Prin puterea cu care am fost investit de statul Illinois
Vine paza! Vă declar soţ şi soţie! Si cei mai buni prieteni.
Haide, sărutaţi-vă şi fugiţi!
Am o lucrare de făcut. Una singură.
Asta nu se poate întâmpla. Nu... Doamne.
- O să fie bine. - Trebuie să-i sun.
Trebuie să-i sun să le spun că n-o pot face.
Vino în pat cu mine.
Nu. Nu, te rog.
- Opreşte-te. - Bine, bine.
Cred că asta arată bine.
Adică, ştiu că nu e gata, dar înţeleg ce vrei să exprimi.
Cum pică umbra acolo şi elementul de lumină de aici...
E abstract, dar nu ştiu, cred că deja e foarte bun.
- Ce e? - Tu chiar mă iubeşti.
Da, te iubesc.
Ştiu. Pentru că asta e lucrarea mea.
Şi astea sunt resturile. Pe care le voi păstra acum.
E un moment fizic, spiritual şi orice alt fel de iubire.
Va fi puţin dezorientată, aşa că să-i acordăm puţin spaţiu.
Bună.
Mă bucur atât de mult să te văd.
Paige, e în regulă. Eşti în spital.
Ai avut suferit un accident de maşină. Te-ai lovit la cap, dar eşti bine acum.
Te-am ţinut în comă pentru o vreme.
Cum te simţi?
Mă doare capul.
E perfect normal. O să-ţi aduc o pastilă pentru durere.
A mai fost rănit cineva, domnule doctor?
- Paige, ştii cine sunt, nu? - Da. Eşti doctorul meu.
Sunt soţul tău.
Paige...
- Domnule Collins... - Ai spus că totul e bine.
Leziunile craniene nu sunt ca o fractură de os sau o rupere.
Creierul este mult mai productiv.
Uneori, din cauza zonelor umflate care apasă pe cap, pot provoca unele obstacole.
Unele obstacole? Nu-şi mai aminteşte de mine!
Cu toate că s-a trezit acum, umflăturile pot provoca confuzie,
pierdere de memorie sau schimbări de temperament.
Dar asta e normal!
Deci asta e teoria mea.
Că momentele cu un anumit impact ne definesc.
Dar nu m-am gândit niciodată
cum ar fi dacă ţi se întâmplă într-o zi să nu-ţi mai aduci aminte niciunul dintre ele.
- Bună. - Ce faci?
- Dorm. - Sigur.
- Ţi-am adus nişte haine. - Mulţumesc.
- Mi-e cam foame. - Bine.
Haide.
Deci voiam să verific nişte lucruri în legătură cu tine.
- În legătură cu noi. - Bine.
- Deci suntem căsătoriţi. - Da.
Da... Şi am un păr ciudat.
Credeam că e un argument nejustificat.
Spuneai că-ţi ia prea mult să-l îndrepţi
şi că preferai să stai timpul acela în atelier.
Atelierul meu? De ce am un atelier?
Eşti artistă. În sculptură. Eşti foarte bună în ce faci.
Acum lucrezi la patru lucrări pentru concursul de la Tribute Tower.
E o ocazie extraordinară. Toţi sculptorii din oraş sunt în comisie.
Dar diploma mea în drept?
- Nu am diplomă în drept? - Cred că ai mai aveai puţin.
Ultima dată când mi-am dorit să fiu artistă a fost în liceu.
Cred trebuie să te gândeşti ca la un avantaj.
Loviturile grave de la cap reprezintă un avantaj? Eşti un idiot.
Dacă nu-şi aminteşte cine eşti, dacă nu-şi aminteşte toate rahaturile
pe care le-ai făcut, poţi s-o iei de la capăt.
Sunt îngrijorat, dacă nu-şi aminteşte de tine, cum îşi va aminti
că e îndrăgostită de tine? Ce?
Sincer am fost cam uimit că s-a îndrăgostit prima dată de tine.
Sau că vei deveni şi mai puţin atrăgător.
Sunteţi nişte susţinători grozavi.
Serios vorbind... Dacă nu-şi va mai aminti de mine?
Atunci ce se va întâmpla?
Îşi va aminti de tine. De noi toţi. Suntem o familie.
Da. Aşa e.
Scuzaţi-mă, o caut pe soţia mea, Paige Collins, era acolo.
Se pare că au mutat-o la etajul VIP.
- Sună scump. - Este aripa donatorilor.
O luaţi pe aici, luaţi liftul până la etajul doi şi faceţi dreapta.
Bine, mulţumesc.
Paige, o parte din memoria ta este intactă,
iar eu cred că restul amintirilor vor reveni cu timpul.
Domnule Collins. Mă bucur că sunteţi aici.
E ciudat. Sunt Leo, soţul lui Paige.
Ştii cât de neliniştitor a fost să aflu din altă parte ca fiica mea
a fost la terapie intensivă de săptămâni, iar noi nu am fost informaţi.
Ar fi trebuit să ne suni.
Îmi pare rău.
Nu mi-ai cunoscut părinţii? Nu înţeleg. De ce nu l-aţi întâlnit?
Doamnă doctor, care este următoarea etapă?
Cu cât mai repede îşi va relua viaţa şi activităţile obişnuite,
cu atât va fi mai bine.
Şi în vreo săptămână îi voi recomanda lui Paige să meargă la un neuro-psihiatru.
- Bine. - Orice e nevoie, terapii, specialişti,
mă voi asigura că va fi consultată de cei mai buni.
Te întorci acasă, unde voi putea să am grijă de tine.
Mama îţi poate aranja vechea cameră, iar eu îmi pot lua timp liber de la serviciu.
Nu vreau să par lipsit de respect, pentru că apreciez ce faceţi,
dar doctorul a spus că ea ar trebui să se întoarcă la rutina ei normală.
Viaţa cu mine e rutina ei normală.
- Da, dar ea nu îşi aminteşte. - Îşi va aminti.
Pentru că asta tocmai a spus doctorul ei.
Nu, a spus că probabil Paige îşi va aminti.
De ce nu o laşi să se întoarcă acasă? Să îşi revină cu oamenii pe care îi ştie?
- Şi pe care îi iubeşte. - Încercăm doar să facem
ce e mai bine pentru Paige.
- Mamă... - Interesant, pentru că n-aţi întrebat-o.
- Noi ştim mai bine... - Am nevoie să încetaţi să vă mai certaţi!
Ascultaţi, nu trebuie să decideţi acum.
Cred că ar trebui să mergeţi cu toţii acasă,
să vă odihniţi, pentru că sunt sigură că aveţi nevoie.
Cum se face că eşti soţul meu şi nu mi-ai întâlnit niciodată familia?
N-ai mai vorbit cu ei de ani buni.
De ce n-aş mai vorbi cu familia mea?
- S-a întâmplat înainte să ne cunoaştem. - Ce, n-am vorbit despre asta?
- Ba da, am vorbit. - Şi... ce?
În primul rând, tu voiai să te muţi în oraş, să fii artistă.
Tatăl tău a insistat să rămâi la facultatea de drept.
Avea idei fixe în legătură cu ce vei face.
Cred că asta l-a supărat.
Bine, uite, eu îmi amintesc că eram la facultatea de drept şi
că eram logodită cu Jeremy.
E... Eu... Nu ştiu.
Paige. Bine. Iubito, iubito! Doar...
În aceste momente, cel mai bine ar fi să te întorci la viaţa ta, cu mine.
Ai auzit ce a spus doctorul.
E cel mai bun lucru pentru recuperarea ta.
Bine, dar eu nu te cunosc. Ar trebui să mă urc în maşina ta
- şi să merg să locuiesc acasă la tine? - Acasă la noi.
Nu există nicio dovadă că măcar am fost îndrăgostiţi.
Alta în afară de căsnicia noastră?
Oamenii se căsătoresc din tot felul de motive.
- Bine, cum ar fi? - Cum ar fi pentru cartea verde.
Sunt din Cincinnati.
- Am un jurnal? - Nu din câte ştiu eu.
Cred că asta e tot ce am găsit.
Îţi stă bine, scumpo. Acum vom merge acasă.
Paige. Am înţeles că ne vei părăsi.
Da. Asta mi-au spus.
Nu ai voie să conduci, până îţi voi spune eu,
dar în afară de asta, ne vom mai vedea o dată la 4 sau 6 săptămâni.
- De acord? - Vă mulţumim mult, doctore.
Bine, eşti gata? Hai să mergem.
Paige, aşteaptă. Am un mesaj vocal, dinainte de accident.
- Ai spus că vrei dovezi. - Bine, da, să ascultăm.
Bună, iubitule. Scuze, sunt încă la studio.
Îmi e atât de dor de tine încât sculpturile mele încep să semene cu tine.
Deci... ce faci mai târziu? Pentru că am nevoie de nişte Leo,
dacă înţelegi ce vreau să spun. Da.
În fine. Sună-mă. Te iubesc.
Nu ştiu, cred că dacă îl asculţi acum nu demonstrează nimic.
Nu, e... drăguţ, mi se pare că par fericită.
Bine, uite. Gândeşte-te.
Ai renunţat la facultatea de drept, ai rupt logodna şi te-ai mutat în oraş.
Astea sunt decizii pe care le-ai luat cu mult înainte să mă cunoşti.
Cred că îţi datorezi asta. Să onorezi deciziile pe care le-ai luat,
cel puţin în momentele astea.
E o greşeală, Paige.
Promit că voi avea grijă de ea.
Vino acasă cu mine. Vom rezolva asta împreună.
Presupun că aş putea încerca.
Să văd dacă îmi va ajuta să-mi recapăt memoria şi...
Pot să vin acasă oricând dacă mă răzgândesc.
M-am măritat cu el, trebuie să fi avut un motiv.
Sunt de acord.
Arăt ca o ciudată.
Eu cred că arăţi grozav.
- Unde locuim? - În partea de nord.
- Cine e preşedintele? - Ţării?
- Da. - Obama.
Senatorul?
- Da. Ai votat cu el. - Da?
Bun venit acasă.
Surpriză!
Mă bucur să te văd.
Am vrut să venim la spital, dar Leo n-a vrut să te obosim.
Da, vroiau să vină. În fiecare zi.
Ne-a fost dor de tine.
Îmi dau seama. Suntem apropiate?
Sunt Sonia.
- El e prietenul meu, Kyle. - Bună, Paige.
- El e Jim. - Arăţi foarte bine, Paige.
- Şi Lily. - Bună, ai făcut exerciţii la spital?
- Bună, Paige. - Şi Josh.
Eu... Scuze, trebuie să... Scuzaţi-mă.
Mulţumesc că aţi venit. Îmi pare rău că s-a terminat mai devreme.
- E în regulă. Ai grijă. - Ne mai vedem.
Eşti bine?
Tu ce crezi?
Nu ştiu. Sunt multe de procesat.
Nu. Mult de procesat înseamnă să vin acasă,
într-un apartament străin, cu un bărbat pe care nu-l cunosc.
Asta înseamnă foarte mult de procesat.
Dar să vin într-o casă cu toate astea, plus o grămadă de persoane
care trag de mine şi mă îmbrăţişează
şi plâng în faţa mea şi care vorbesc de o grămadă de tâmpenii de care nu-mi amintesc,
asta nu înseamnă mult de procesat, e o mare porcărie.
Ai dreptate. Trebuiau să fie doar câteva persoane.
Vrei te rog să ieşi?
Paige... Îmi pare rău.
Chiar nu ai de gând să mă laşi singură?
- Scuze. - Îmi pare rău.
Îmi pare rău...
Doamne, o să mă omoare mama.
- 'Neaţa. - Bună dimineaţa.
- Ce? - N-ai bătut la uşă!
Scuze, e din obişnuinţă. Îmi pare rău.
Nu e ca şi cum n-ai mai văzut asta înainte.
Nu e amuzant.
- Ar trebui să baţi la uşă. - Îmi pare rău.
- Arăţi bine. - Serios?
E singurul lucru din dulap în care mă simt confortabil.
E al meu, de fapt.
E în regulă.
Ce?
Te uiţi la mine ca şi cum aş fi un animal de la zoo.
Nu. Scuze, cred că încerc să-mi dau seama ce vom face.
De obicei faci toate astea?
Asta e modul meu de a-mi cere scuze pentru aseară.
A fost o mutare greşită, nu m-am gândit.
Nu, te rog, mie-mi pare rău. Eu...
Nu vreau să fii îngrijorat din cauza mea, bine?
Doar întoarce-te la treaba ta şi...
Lucrezi? Ai o slujbă?
Da, dacă mai e in picioare.
Deţin un studio de înregistrare.
Tare.
Deci... care e rutina mea? Ce fac toată ziua?
Păi... de obicei te trezeşti să faci cafeaua.
- Bine. - Nu, nu, mă ocup eu.
Am făcut dimineaţă.
Şi apoi... Nu, nu mânca, e a mea. Tu nu mănânci carne.
Apoi tu verifici posta şi plăteşti facturile...
- Bine. - Dar nu-ţi aminteşti parole sau conturile?
- Atunci presupun că voi face eu asta. - Bine.
Apoi te duci în atelier. O să te duc jos, să-ţi arăt la ce lucrezi.
Ştii, nu trebuie să refacem fiecare pas acum.
Du-te la muncă şi putem să mai revenim la asta mai târziu.
- Eşti sigură? - Da, da.
- O să fiu bine. - Bine.
Ai aici cheile, telefonul... Dacă ai nevoie de mine,
- numerele mele sunt în telefon. - Bine.
- Bine. Bun. - Da. O zi bună!
- Ce faci, Lily? - Bună.
- Informează-mă. - Tipul cu pantofi ascuţiţi sărută prost.
Nu cred că o să mă mai văd cu el.
- Bine... - Sincer, a fost ca naiba.
- Ieri am avut programare in acelaşi timp. - Prea mulţi clienţi? Asta nu e o problemă.
Da, dar având un singur studio este imposibil să înregistrezi două formaţii.
Nu? Deci da un anunţ mai flexibil să putem să ne descurcăm.
Stai, ce? Haide, e o treabă importantă. Ştii ce are prioritate.
Da, dar uite, nu pot să mă ocup de înregistrări şi să ţin evidenţa.
Înţelegi? Nu e o treabă pentru o singură persoană.
Nu e ca şi cum aş fi lipsit din plăcere.
Nu, înţeleg, nu sunt supărată, doar spuneam.
Acum sunt aici.
- Ce mai face? - Suportă.
E... mersi, o să fie bine.
Deci o să vii la 3 la prezentare?
Desigur. Mă duc acasă să mă schimb şi să văd ce face Paige, dar o să vin.
Bine.
Şi mai multe dovezi
Jur că te voi ajuta să iubeşti viaţa, că voi avea mereu grijă de tine.
Şi că voi avea răbdarea pe care o presupune iubirea.
Să vorbesc când e nevoie de cuvinte şi să împart tăcerea atunci cand trebuie.
Să fiu de acord cu dezacordul în legătură cu tortul roşu catifelat.
Şi să sălăşluiesc în căldura inimii tale. Şi mereu să o numesc casă
Ţi-ai scris jurămintele pe un meniu?
Jur că te voi iubi mereu cu înverşunare,
în orice moment al tău, pentru totdeauna.
Jur să nu uit că această iubire este unică.
Şi că vom şti mereu în sufletul nostru,
că orice obstacol s-ar ivi,
noi vom găsi mereu drumul spre celălalt.
- Bună ziua. - Bună ziua.
- Îmi puteţi da una din astea? - Nu vreţi ce luaţi de obicei?
Am ceva ce iau de obicei? Atunci e perfect, iau ca de obicei.
- Bine... Mulţumesc. - Poftim.
Paige?
- Vă pot ajuta? - Vă pot împrumuta telefonul?
Alo? Bună, Lil. Ştiu că e 15:30, dar nu pot. Trebuie s-o găsesc pe Paige.
Nu, nu ştiu, inventează ceva.
Îmi pare rău. N-am ştiut pe cine să sun.
Urcă, scumpo. Scumpa mea...
- Eşti bine? - Da.
- Bună. - Bună.
Unde ai fost? Începusem să mă îngrijorez.
Am crezut că ai păţit ceva.
Scuze, m-am pierdut. Fizic. Şi cu mintea, cred, de asemenea.
- Ar fi trebuit să mă suni. - Da, am uitat telefonul
şi nu-ţi ştiu numărul pe dinafară aşa că am sunat-o pe mama.
Şi am petrecut ziua împreună, ceea ce e grozav.
Ne-a invitat la cină diseară.
Cină? Bine.
- Nu trebuie să vii. - N-ai voie să conduci, deci trebuie.
Dar nu despre asta e vorba.
Ştii, poate mă voi trezi mâine şi-mi voi aminti totul,
dar momentan ei sunt singurul lucru de care sunt sigură.
Bine. Vom merge.
Bine.
Nu te schimbi?
E la stânga, apoi la dreapta după 6 case.
Familia Cressy au o nouă cutie poştală. Ce drăguţă e.
Ştii, florile nu demonstrează că îmi pare rău că n-am mai vorbim demult
şi acum că am o problemă la creier poate treceţi peste.
Ai dreptate. Ar fi trebuit să luam flori de nu-mă-uita.
E amuzant.
Chiar e amuzant.
Deci, deja mi-ai întâlnit părinţii, iar tata va spune să îi spui Bill,
dar prefera să-i zici domnule Thornton,
- şi pe sora mea o cheamă... - Gwen.
Ştiu multe despre familia ta, Paige.
- Corect. - Suntem căsătoriţi, ştii.
- Doamne, eşti logodită! - Ştiu!
- Faceţi un cuplu foarte frumos. - Mulţumim, Paige.
A trecut o veşnicie.
- Da? - Da.
Ce e ciudat e că toată lumea pare mai bătrână.
- Serios? - Da, mai ales tu.
Mă bucur atât de mult că te-ai întors.
Poftiţi! În onoarea faptului că Paige e acasă, ţi-am făcut mâncarea preferată.
Vă rog, luaţi loc.
Înainte să începem să mâncăm, cred că această seară merită un toast.
Scumpule?
Aş vrea să închin pentru familia mea.
Sunt foarte norocos să am în viaţa mea aceste trei femei frumoase,
iar acum că suntem toţi împreună, norocul tocmai s-a multiplicat.
Paige, dulceaţă, bun venit acasă.
- Pentru familie! - Pentru familie.
Deci, Leo. Ce ne povesteşti despre familia ta?
Te vezi des cu ei?
- Nu. - Păcat.
Părinţii mei sunt morţi. E doar Paige.
Ea e familia mea acum.
Şi... Ce slujbă ai?
Tocmai mi-am deschis propriul studio de înregistrări, în centru.
De fapt, Paige m-a convins să dezvolt afacerea.
- Aşa am făcut? - Da.
Nu e un domeniu mort?
Nu, vreau să spun, lumea nu poate să se înregistreze pe calculator acasă
şi să sune la fel de bine?
- Ryan... - Ce?
Uite, înregistrările care îmi plac au viaţă şi căldură, suflet
şi felul in care sună chitara lui Scotty Moore în "Mystery Train"...
Nu o să reuşeşti asta pe un calculator. Vrei o cameră specializată,
o anumită banda... Vrei vibraţia unor cântăreţi adevăraţi...
Cred că răspunsul la întrebarea ta e că poate fi un domeniu mort
şi că îţi poţi înregistra melodiile cu aceeaşi calitate acasă,
dar... haide, nu poţi avea Sun Sessions pe laptop.
Am auzit că toată lumea va fi aici astăzi.
Cred că e cam mult pentru Paige...
Nu, mi-e bine aici, de fapt.
- Nu e Diane Chaine? - Da, nu mai ieşim cu ea.
- Ne-am îndepărtat. - Doamne!
- Bună! - Bună.
Scuze, Leo, ele sunt prietenele mele din liceu.
- Ele sunt Shana, Carrie, Lizbeth. - Bună.
Dar eu? Pe mine nu mă prezinţi?
- Bună. - Bună.
- Scuze, el e... - Jeremy.
A trecut mult timp.
Da? Nu pare. Nu te-ai schimbat deloc.
Nu sunt sigur că m-am prezentat. Sunt Leo.
- Salut. - Soţul lui Paige.
Corect. Mă duc să iau ceva de băut, vreţi ceva?
- Un mojito de afine. - Serios?
Da, ţin minte.
Doamne, Paige, îţi aminteşti în clasa a noua când ne pregăteam pentru balul de Crăciun?
Da, îmi amintesc. Şi am purtat rochia aia...
Era ca şi cum era o fată dintr-o frăţie care bea mojito de afine.
- Bea chestii din alea? - Da, în principiu.
Se dădea la Jeremy în faţa mea.
- Fostul logodnic, Jeremy? - Nu, nu.
Pentru ea, e actualul logodnic, Jeremy.
Probabil e enervant pentru ea să aibă un soţ străin care să o păzească toată seara.
E mult de înţeles.
- Deci ce o excită? - Pe Paige?
Nu, pe maică-sa. Da, pe Paige.
Ce, în pat?
- Doamne, Leo. - Ce? E un lucru privat.
E între mine şi ea.
Nu o voi judeca!
Îi place să fie gâdilată.
- Serios? - Parcă nu judecai!
Nu o judec, nu-mi pasă dacă vă plac lucrurile ciudate.
Nu e aşa. O relaxează.
Bine. Ar trebui să încerci.
- Serios? - Da, ce ai de pierdut?
- Bună, Lisa. - Bună. Paige?!
Pentru că ne confruntăm cu oamenii ăştia dintotdeauna şi ştiu...
A intervenit ceva important. Te sun înapoi. Bine.
- Bună. - Bună.
Iţi aminteşti când mi-ai spus la lac
că o să mă aperi mereu, orice ar fi?
- La casa de la debarcader. - Da.
Deci, poţi să-mi spui ce n-a mers bine între noi, te rog?
Paige, numai tu poţi să te desparţi de cineva şi după să vii să pui întrebări.
Deci eu m-am despărţit de tine?
Înainte de nuntă, te-ai despărţit de mine, cu sânge rece.
De ce?
Asta e o întrebare la care eu şi toţi prietenii mei,
plus două fete cu care m-am consolat n-am reuşit să răspundem.
Serios, trebuie să fi avut un motiv.
Te-ai schimbat.
Vorbeai diferit, te îmbrăcai diferit, nu mai erai sigură de facultate
şi cu siguranţă nu mai erai sigură în privinţa mea.
- Ţi-am dat inelul înapoi? - Da.
- Cine îl are acum? - Nimeni încă.
Dar sunt cu Rose, îţi aminteşti de ea, din clasa cu Gwen.
Suntem împreună de vreun an.
Nu puteam să te aştept la nesfârşit, Paige.
Nu te-ai gândit că voi avea traumatism cranian
şi că voi uita că ne-am despărţit şi că voi veni în biroul tău să-ţi pun întrebări?
Ce e cu tine?
Scuze, o să plec să te las să te întorci la treabă.
Sigur.
- Îmi pare rău. - Mie îmi pare rău.
- Nu mă aşteptam la asta. - S-a întâmplat, presupun.
Sincer, nici măcar nu ştiam încotro mă îndrept până când...
... am ajuns aici.
Mi se pare atât de ridicol că...
... m-am îndepărtat de toţi în ultimii de cinci ani.
Nu mi se pare corect.
- Bună. - Bună şi ţie.
Cum ţi-a fost azi la lucru?
A fost bine.
Acum pot fi acasă cu tine.
- Îmi cer scuze pentru dezordine. - Nu face nimic.
- Faci un colaj? - Obişnuiam să fac asta?
Nu, nu din câte îmi amintesc eu.
Nu, doar că am fost atât de inspirată... să-i văd pe toţi azi-noapte.
- Încât să faci un colaj? - Mi-am adus aminte atât de multe lucruri.
Am zis să fac o cronologie a vieţii mele.
Asta e minunat. E o idee grozavă.
Am cam umblat şi prin câteva din lucruri tale, sper că nu te superi.
E în regulă. Ce e al meu e şi al tău.
Ba chiar am şi un certificat de căsătorie eliberat de către statul Illinois
- care poate demonstra asta. - Da, am găsit asta.
E din anii trecuţi. Vezi tu, am început de aici.
Am găsit nişte poze de familie de când eram mică.
Acestea au fost uşor de pus în ordine cronologică.
- Pentru că îmi amintesc lucrurile astea. - Asta e bine, nu?
Da, poţi spune aşa. Dar ceea ce am încercat să fac,
a fost să mă îndrum către ultima amintire pe care am avut-o înainte de accident.
- Şi cum stai până acum? - Cred că eram la restaurantul Macaroni.
I-am întrebat dacă mai au ravioli din acelea speciale şi crocante.
Dar nu-mi amintesc ce mi-au răspuns.
Asta e ultima mea amintire de înainte să mă trezesc la spital.
Nu ştiu ce să zic.
Cred că nu vom afla niciodată dacă aveau ravioli prăjite.
Doamne, nu pot să cred că mi se întâmplă asta.
- E în regulă. - Nu pot să cred.
Bine? Nu, nu, nu, nu, te rog, nu face asta.
- Haide să... - Ce...?
- Ce faci? - Îmi pare rău.
Îmi pare rău. Ăsta era unul din "lucrurile" noastre?
- Da, într-un fel. - Îmi pare rău.
Nu, nu, nu, nu trebuie să zici nimic. Înţeleg.
O să-ţi aduci aminte totul pe parcurs.
Trebuie doar să continuăm să facem ceea ce facem.
Să-ţi recapeţi din nou viaţa. Să sperăm că totul va fi bine, într-un sfârşit.
Da.
Bună! Cred că sunt pregătită să-mi văd atelierul.
- Mă duci la el? - Desigur.
Haide.
Ăsta e primul tău atelier.
E destul de frumos, nu?
Totuşi, prima dată nu prea ţi-a plăcut.
Asta până când ţi-a venit ideea de a afuma nişte lemne
pe care le-ai cumpărat de la un tip de la universitate Corner.
Şi ne-am tot uitat la chestia asta până când ne-am dat seama că...
... erau doar nişte scrisori vechi.
Aşa că ne plimbam de colo-colo arzând scrisori.
Nu ştiu...
Dar totuşi şi-a făcut treaba. Pentru că de abia te mai puteam lua de aici.
Veneai aici, îţi dădeai drumul la muzică şi te pierdeai în proiectele pe care le făceai,
iar eu trebuia să vin aici şi să-ţi amintesc că e seara.
Asta e unul din proiectele tale. Pentru concursul de design de la "Tribune Tower".
- Ce ar trebui să fie asta? - Cred că nici tu nu ştia asta încă.
- Vino puţin. - Bine.
Doar... modeleaz-o. Dă-ţi seama ce ar trebui să fie.
Bine.
- Nu ştiu cum să folosesc chestia asta mică. - Sigur că ştii.
Stai puţin.
Aşa e mai bine. Încearcă acum. Ar putea fi distractiv.
Poţi închide muzica, te rog?
Te-am văzut ascultând muzică dată mult mai tare decât acum.
Niciodată nu am înţeles cum de poţi să te concentrezi când...
Muzica asta îmi provoacă dureri de cap! Te rog, închide muzica!
Încerc să te ajut!
Eu nu sunt omul pe care să-ţi verşi nervii.
Nu obişnuiam să ne vorbim aşa.
Şi mie mi-e greu să fac asta, Paige.
- Paige. - Da?
- Bună. - Bună.
Am trecut pe la cofetăria aceea portugheză care îţi place, în drum spre casă.
Am lua nişte...
- Ai vreun musafir? - Da.
Leo.
Salut.
Sora mea are o grămadă de lucruri de făcut, acum cu nunta.
Peste puţin timp trebuie să facă petrecerea de logodnă...
Ne-am gândit c-ar fi bine ca Paige să vină acasă şi s-o ajute.
Aşa mie se pare corect. Să-i fiu alături lui Gwen.
Bine. Dar cum rămâne cu viaţa ta de aici?
Cum rămâne cu toată munca pe care nu ai terminat-o?
Am vorbit cu cei din consiliu şi au fost foarte înţelegători
în legătură cu accidentul.
Tata îmi va împrumuta banii ca să le dau înapoi avansul de bani.
Nu ştiu... Nu pot să n-o ajut.
- Vino la maşină când eşti gata, scumpo. - Bine. Mulţumesc, tată.
Îmi pare rău. Stau doar până când se termină nunta.
- Vreau doar să fii atentă. - Nu mă alături unui cult.
- Mă duc să stau cu familia mea. - Ştiu, dar...
Dar ce?
Îţi pot oferi măcar o îmbrăţişare de rămas bun?
- Ia spune-mi, cum te simţi? - Mă simt bine.
Da? Nu ai ameţeli, tulburări de conştientizare, somnolenţă?
- Nu. - Minunat.
Sunt foarte bucuroasă. Radiografia pare bună şi ea.
- Ce uşurare. - Ai reuşit să-ţi recapeţi memoria?
- Nu chiar. - Nu?
Asta nu e normal, nu?
Când vine vorba de creier, nimic nu e normal.
Pentru că leziunile cerebrale nu sunt asemănătoare.
- Paige pare din nou ea însăşi. - Minunat.
Dnă Thornton, pot vorbi cu Paige puţin, singure, vă rog?
E în regulă, mamă. Sunt bine.
Bine.
Mulţumesc.
- Paige, vrei să-ţi recapeţi memoria? - Da.
Pentru că unii pacienţi se tem că atunci când îşi vor recăpăta memoria,
vor avea şi momentul traumei suferite. Dar rar se întâmplă asta.
Nu e asta. Nu mi-e teamă de accident.
Atunci de ce ţi-e teamă?
Presupun că... Nu ştiu...
Dacă nu-mi place viaţa pe care o aveam? Sau, dacă îmi place prea mult?
Pur şi simplu nu ştiu.
Am făcut doar câteva cursuri de psihiatrie, deci ăsta ar putea fi un sfat îngrozitor,
dar cred că trebuie să încerci să umpli golul ce te nelinişteşte.
Încă te poţi decide dacă vrei să ai o viaţă diferită.
Dar dacă nici măcar... nu încerci să-ţi aminteşti,
atunci mă tem că vei trăi în teama propriului tău trecut.
- Bună! Am ajuns. - Bună.
- Ei sunt? - Knife skillz, cu "z".
- Bun. - Bine, Mikey.
- Sună grozav. Poţi începe. - Am început deja.
- Lina basului are doar o singură notă. - Doar o singură notă.
Bine, marfă. Începe din nou.
- Arăţi diferit. - Aş putea spune că semăn cu Kanye.
Eu aş spune că semeni mai mult cu Michael Buble, dar ce mai contează, arăţi bine.
Am să lipsesc pentru o perioadă de timp.
Sună foarte bine, Mikey. Începe din nou de la început
sau de la mijloc sau de unde vrei tu.
Lumea vine aici pentru a lucra cu tine. Adică, fac şi eu ce pot mai bine.
- Dar trebui să fii şi tu aici. - Ştiu asta.
Dar Paige este la Lake Force cu familia ei. Acolo trebuie să fiu şi eu.
Trebuie să-mi fac soţia să se îndrăgostească din nou de mine.
- Se preţuiesc unul pe altul! - Bună!
Arată-ni-l!
Bine. Ai grijă de tine.
- Eşti pe ultima sută de metri, amice. - Salut, amice.
Mai ai o săptămână şi devii bărbat căsătorit. Cum te simţi?
Mă simt foarte bine, de fapt. Adică, devin puţin agitat dacă mă gândesc la asta mult.
- Ce ai spus? - Nu, scumpo. Asta e o agitaţie bună.
E ca panica sau entuziasmul.
Panica şi entuziasmul sunt lucruri total diferite.
Scumpo, vor fi 400 de oameni în jurul nostru.
- Corect. - Ai şi puţine furnicături la degete?
- Da. E de rău? - Asculţi Radiohead?
- Da. - Thom Yorke vorbeşte despre asta mereu.
Cică, că atunci când îţi furnică degetele, înseamnă că creezi ceva ingenios.
Şi că devii atât de captivant de ceea ce plănuieşte încât leşini.
- Ryan, eu cred că vei face ceva grozav.. - Marfă, amice.
- Noroc! - Hei, Ryan.
- Vreau să cunoşti pe cineva. - Mamă, asculţi radiohead?
E adevărat ce ai spus mai adineauri?
- Paige? - Bună, Leo.
- Ce e? - Părul tău... Pare atât de schimbat.
- Arăţi magnific! - Mulţumesc.
- M-am gândit la ceva... - Te ascult.
- Care e cartea ta preferată? - Probabil că nu e cea pe care o ştii tu.
- Nu-i nimic. Nu asta contează. - Bine.
"Casa de pe plajă", de James Patterson.
- Nu cred. Serios? - Da.
Bine. "Casa de pe plajă". Dacă a fost bună,
- probabil că ai împrumutat-o cuiva, nu? - Da, lui Gwen, cred.
Probabil că ţi-ai zis în mine:
"Aş fi vrut sa n-o fi citit-o, ca să mă pot bucura de ea din nou. "
Da, poţi spune şi aşa.
Cred că aşa ar trebui să facem şi cu noi doi.
- Ce? - Nu-ţi aminteşti cu ne-am cunoscut.
- Da. - Şi nici cum ne-am îndrăgostit.
Şi într-un fel, da, asta e groaznic.
Dar a fost cel mai bun moment din viaţa mea.
Şi mă gândeam cât de grozav ar fi să mă pot bucura de el din nou.
Ca şi cum ţi-ai citi cartea preferată pentru prima dată.
- Exact. - Bun.
Tocmai de asta vreau să te invit la o întâlnire.
- O întâlnire? - Ca între două persoane
care se întâlnesc pentru prima dată.
Ei bine, nu ştiu, adică, mai e puţin şi vine nunta...
Dacă ieşim la o întâlnire înainte să aibă loc nunta,
s-ar putea să ai o şansă să mă inviţi la nuntă ca şi partener al tău.
Nu-ţi promit nimic, dar am să văd ce pot face pentru tine...
- Bine. - Da?
O întâlnire.
Am o idee, dar implică să ne ducem în oraş. Ai ceva împotrivă cu asta?
Nu, e bine. Dar trebui să fiu înapoi până la 10:00 am.
- Dumnezeule... - Ce?
Te oferi deja de la prima întâlnire să rămâi peste noapte la mine...
- Ce...? - Nu ştiu ce să zic, sunt puţin şocat.
- Nu, voiam să spun doar... - Nu-ţi face griji.
Te aduc înapoi în seara asta. Adică, dacă vrei să rămâi peste noapte, adică, dacă...
... vrei să vezi cum o să fie... Bine.
- Să coborâm din maşină? - Nu e nevoie.
Asta e partea din întâlnire în care aflu că nu eşti cu adevărat soţul meu,
ci un hărţuitor nebun şi mă vei strangula cu poşeta mea?
Nu. Ăsta e locul unde ne-am întâlnit prima dată.
Îţi voi oferi o întâlnire din retrospectivă.
- A fost atât de bun. - Eşti pregătită pentru desert?
- Desert? Tocmai am mâncat vafe. - Da.
Asta a fost cina. Astea sunt desertul.
- Cum ştii ce aromă are fiecare? - E ca la un joc de ruletă rusesc.
E o parte din distracţie. Vei fi surprinsă de cele care îţi plac.
- Şi de cele care nu îţi plac. - Bine.
- Şi... Nu-ţi place? - Asta nu e bună deloc.
Uite, încearc-o pe asta.
- Ţi-am spus eu. - Bine.
Acum e rândul tău.
Ne luăm la întrecere?
Stai să vezi cât de bună e ciocolata caldă.
Veneam aici când ne-am cunoscut prima dată.
Încerci să-mi provoci diabet sau doar să mă îngraşi?
Nu, eu...
- Ai aici... - Asta...
- Veneam aici noaptea şi ne uitam la lac? - Nu făceam chiar asta.
- Nu... nu o să... - Nu e asta.
Am spus că o să înotăm în fiecare lună aici. Şi luna aprilie încă n-am făcut-o.
Am început în luna iulie.
- De ce, de ce am face asta? - Eram la un local cu spaghete,
şi era un chelner acolo care ne-a spus că el a făcut asta.
Şi el avea în jur de 80 de ani. Aşa că am zis că putem s-o facem şi noi.
- Da. - Am spus că nu vom purta costume de baie.
- Dar... voi face o excepţie pentru tine. - Tu vorbeşti serios.
Bine. Întoarce-te. Întoarce-te!
- Gata. - Stai puţin. Fără costum de baie?
Ai spus fără costum de baie, nu?
Nu, nu, nu, nu, nu!
Mulţumesc.
- Căldură! - Hai să dăm drumul la căldură.
Nu-mi pot simţi degetele.
Nu le mai simt.
Nu ştiu ce făcea Paige a ta la prima întâlnire, dar cu mine...
- Te alegi doar cu prima bază. - Bine.
Îmi pare rău. Pot şi mai bine de atât. Încă am buzele amorţite.
Asta e drăguţ.
- Am trecut la baza a doua. - Asta e perfect.
Mulţumesc că ai ieşit cu mine în sera asta.
M-am simţit foarte bine.
Îmi lipseşti. Îmi lipseşte timpul petrecut împreună.
Îmi lipseşte să fiu alături de tine.
Te iubesc!
Ar trebui... probabil să intru înăuntru.
- Noaptea bună. - Noapte bună.
- Bună. - Bună...
- Nu ştiam că eşti aici. - Ai ieşit în oraş cu Jeremy?
- Nu. Am fost cu Leo. - Îmi place de el.
Da, şi mie.
Te simţi bine?
Nu pot...
Nu te-am mai văzut niciodată în felul ăsta.
Tu, plângând... Asta e foarte bizar.
Nu ştiu cine mai sunt. Am un tatuaj.
Şi sunt vegetariană.
A fost ca pe vremuri. Chiar mai bine, de fapt.
Paige cea de care m-am îndrăgostit, e încă acolo.
Ştii... Pentru tine poate că asta pare o conformare a iubirii tale sau a căsniciei.
Nu? Dar pentru ea probabil că asta a părut ca o primă întâlnire foarte bună.
Exact. De asta, eu cred că ar trebui să aştepţi trei zile până când s-o suni.
Să aştept trei zile ca să o sun pe soţia mea, după ce am avut o întâlnire?
Cel puţin atâtea. Ăsta e un caz unic. Poate că şi mai mult.
Nu are cum. O să mă văd cu ea sâmbătă, la nuntă.
Vă spun, a fost atât de evident, chiar şi cu problemele astea prin care trecem,
- că suntem meniţi unul pentru altul. - Pentru ea sau pentru tine?
Pentru amândoi.
- Paige. - Da?
- Trebuie să facem invitaţiile, dupa masa. - Invitaţiile.
Da.
Înainte să te apuci de asta,
am o mică surpriză pentru tine, Paige.
Îl ştii pe Ray Porter, nu?
Preda legi constituţionale la universitatea Northwestern.
Am făcut facultatea de drept împreună. Ne ştim de mulţi ani.
- El este decanul facultăţii de drept acum. - Bine.
- Şi te vor primi înapoi la facultate. - Ce?
Ce... Dar nici măcar nu am trimis o cerere de aplicare.
- M-am ocupat eu de asta. - Asta e... o nebunie.
Mă simt ca şi cum aş primi o nouă şansă la viaţă.
Bine, gata?
Arăţi de parcă ţi-ar prinde bine ceva de băut.
- Am băut deja câteva pahare. - Dar nu ai băut asta.
Mă bucur că avem puţin timp singuri.
N-am avut şansa ca să purtăm o discuţie ca de la bărbat la bărbat, Leo.
Da. Bine.
Felicitări!
- E bună. - Într-adevăr.
M-am tot gândit, şi sunt de părere că...
Probabil ar fi timpul potrivit să ne laşi să ne ocupăm noi de ea de acum.
- De ce să vă ocupaţi? - De problema lui Paige.
Ştiu că nu avea asigurare de viaţă, pentru că a ales să trăiască într-un anumit mod.
Şi ştiu că probabil eşti plin de datorii acum.
- De asemenea, ştiu şi cum să scapi de ele. - Cum?
Divorţează de ea. Facturile de abia au început să curgă, Leo.
Dle Thornton, nu cred că ăsta e momentul şi locul potrivit pentru a discuta asta.
Bine. Nu-ţi pasă că-ţi vei pierde slujba.
Şi asta se vede clar. Dar cum rămâne cu Paige?
De ce nu faci ceea ce, e evident, lucrul cel mai bun pentru ea acum?
- Şi tu ştii ceea ce e bine pentru ea acum? - De fapt, chiar ştiu.
- Eşti un ipocrit. - Ce ai spus?
Dacă tot te consideri un familist,
de ce nu ai încercat niciodată să vii şi să îndrepţi lucrurile cu Paige?
Eşti un laş.
Vrei să-ţi fac cunoştinţă cu lumea? E mai bine decât să fii stingher.
- Nu sunt stingher. - Bine.
Cum zici tu. Eşti încă un ciudat care a venit aici singur.
- O aştept pe Paige, amice. - Mult succes cu asta.
- Îţi place asta, nu? - Scuze. Ce anume?
Paige te-a uitat şi şi-a făcut o nouă viaţă fără tine,
cu un tip pe care nimeni nu-l suportă.
Şi acum o poţi vedea cum îl respinge pe acel tip.
- Îmi place puţin, recunosc. - Da? Hai să-ţi spun ce-mi place mie.
Îmi place faptul că Paige mi-a spus totul despre tine, Jeremy.
- Bine. - Mi-a spus că atunci când era cu tine,
se trezea noaptea, panicată, întrebându-se dacă asta e tot pentru ea.
- Ţi-a spus totul, nu? - Da.
Ţi-a spus că s-a dat la mine zilele trecute? Ţi-a spus asta?
Sau a încetat să-ţi mai spună totul când a uitat cine naiba eşti?
Înţeleg de ce te comporţi ca un bădăran. Evident, încă eşti îndrăgostit de ea.
Şi crezi că o poţi avea din nou. Dar chestia e că, ţi-a dat papucii.
Ce te face să crezi că asta nu se va întâmpla din nou?
Mulţumesc pentru acest sfat.
Mă voi gândi la el în timp ce sunt în pat cu soţia ta.
Leo!
- Paige, aşteaptă! - La ce naiba te gândeai?
Nu ştiu. Asta e o întrebare foarte bună.
Pentru că am început s-o iau razna. M-am făcut de tot râsul!
Literalmente, am încercat tot ce se putea pentru a salva ceea ce avem.
- Şi tu te-ai dat la Jeremy. - Asta nu e corect.
Nu e corect? Am văzut felul cum îl priveşti.
Ştiu că îl... Pentru că aşa obişnuiai să te uiţi la mine.
- Leo... - Nu, cred că ar trebui să fim realişti.
Nu mai e niciun motiv să încerc.
Adevărul e că, sunt tot un străin pentru tine.
Nu încerc să-ţi rănesc sentimentele. Doar că...
- Am obosit să te tot dezamăgesc. - Ştiu.
Îmi pare tare rău.
Îmi pare rău pentru ceea ce s-a întâmplat în living.
Doamne, nu trebuie. E în regulă. Dezastrele de la nunţi au un mod
de a le transforma în nişte poveşti minunate.
În cele din urmă.
Cum te poţi uita la fata pe care o iubeşti
şi să-ţi spui că e timpul să te desparţi de ea?
Leo.
Sper că într-o bună zi să pot iubi aşa cum mă iubeşti tu.
Ţi-ai dat seamă odată cum o poţi face. Îţi vei da seama din nou.
La naiba. Eşti aici, nu acolo.
- Eşti bine? - Mi-a ajuns. S-a terminat.
- Am renunţat. - Dar tu nu renunţi niciodată, Leo.
Dacă ne-ar fi fost destinat să fim împreună, am fi fost.
Mă gândesc la prima dată când am mers la restaurantul acela grecesc de pe colţ...
Era un afiş uriaş pe care scria: " Acum servim supă!".
Am început să mă gândesc la toate obstacolele
pe care proprietarul restaurantului a trebui să le depăşească
pentru a-şi împlini eternul vis de a servi supă.
Şi după ce am terminat... Ea nu a spus nimic...
... pentru câteva secunde. Pur şi simplu...
Pur şi simplu a exaltat.
Şi apoi mi-a spus... Te iubesc.
Şi eu am rămas blocat. Era prima dată când îmi spunea asta.
Şi eu nu voiam să-i răspund. Voi doar s-o aud zicându-mi asta.
Au trecut două săptămâni până ne-am întâlnit.
Şi încă două săptămâni ca să se îndrăgostească de mine.
Nu mă mai iubeşte.
Semnează aici, te rog.
Vino la mine, prieten mic.
- Diane? - Bună.
- Ce mai faci? - Ascultă...
- Ştiu că au trecut mulţi ani... - Am fost plecată o perioadă de timp.
Nu am avut niciodată şansa să-mi cer scuze pentru ce am făcut.
Treceam printr-o perioadă tare dificilă... Dar... tatăl tău a pus capăt relaţiei.
De îndată ce mama ta l-a confruntat în legătură cu noi doi.
Am vrut mereu să ştii că... Nu vreau să deschid vechi răni,
dar chiar simt nevoie să-ţi spun că... Îmi pare rău!
- Mă bucur că ai spus ceva. - Mereu mi-ai fost o prietenă bună.
Aş vrea să pot să-ţi întorc favoarea.
Crinii arată rău, am luat floarea-soarelui.
- Voiam să-ţi spun. - Ştiai?
- Ai ştiut în tot acest timp. - Îmi pare rău, nu...
- Nu mai vorbi cu mine. - Paige...
Paige. Paige!
Pe unde ai umblat toată ziua, străino? Paige?
M-am întâlnit cu Diane la magazin. De asta am plecat, nu-i aşa?
Pentru că am aflat ce s-a întâmplat între ea şi tata.
Mamă, de abia ştiu cine sunt! Şi tu mă minţi în faţă!
Şi te-ai folosit de accidentul meu pentru a modifica trecutul?
Nu am putut suporta gândul de a te pierde din nou.
Ştii cât de trădată mă simt în momentul ăsta?
Îmi pare rău, Paige. Nu ai mai fost de mult timp la noi.
- Mamă! - În sfârşit te avem din nou.
- Înapoi după termenii tăi! - Nu!
- Ba da! Ca de obicei. - Paige.
Te-a înşelat cu prietena mea! Cum ai mai putut rămâne cu el?!
Voiam să-l părăsesc.
Crede-mă, chiar voiam să-l părăsesc. Dar într-o după-amiază,
era singură în casă şi am început să mă uit la toate pozele...
... cu tine şi sora ta.
Şi casa parcă părea atât de... plină de noi.
Eram o familie, Paige. Şi mi-am dat seama în acel moment că...
... ăsta e cel mai important lucru din lume pentru mine.
Şi nu... şi nu am putut... nu am putut să plec.
- Şi tu ai ales să închizi ochii? - Nu.
Am ales... să rămân cu el
pentru toate lucrurile bune pe care le-a făcut.
Şi nu să-l părăsesc pentru singurul lucru pe care l-a greşit.
Am ales să-l iert.
Poate că Leo avea dreptate. Poate că nu-mi pot da seama cine sunt
şi totodată să fiu şi în preajma voastră.
- Chiar nu-mi pasă ce spui. - Bine. A fost bine.
Paige?
- Îmi pare rău. - E totul în regulă?
E evident că voi doi aveţi de vorbit, aşa că am să...
- Bine. Pa! - Vorbim mai târziu.
- Îmi pare rău. - Ce s-a întâmplat?
- Te pot întreba ceva? - Desigur. Mă poţi întreba orice.
- Ştiai despre aventura tatălui meu? - Da.
Ştiam despre asta.
De ce nu mi-ai spus nimic?
Au fost atâtea ori... în care voiam să-ţi spun...
Dar să te îndepărtez din nou de familia ta... mi s-a părut greşit.
Voiam să mă iubeşti. Dar nu în felul ăsta.
Voiam să-ţi câştig iubirea.
Nu cred că-mi pot permite să-i pierd acum.
Atunci nu-i pierde.
- Mulţumesc pentru prânz. - De fapt, am ceva ce vreau să-ţi spun.
- Bine. - Am încheiat relaţia cu Rose.
- Sunt liber de acum, Paige. - Nu.
De ce ai făcut asta? Credeam că urma să vă logodiţi.
Voiam s-o facem. Dar asta a fost înainte să apari tu.
- Nu. A fost după ce am apărut eu. - Bine. A fost după ce ai apărut tu.
A fost înainte să apară vechea tu.
Jeremy, nu sunt vechea eu. Sunt doar eu.
Sunt doar eu cea care încă încearcă să-şi dea seama cine este.
Înţeleg. Dar oricine ai fi, nu-mi pasă.
Ştiu că îţi aminteşti cum era când eram împreună. Ştiu sigur asta.
Asta e şansa noastră să putem avea asta din nou.
A fost minunat ceea ce a fost între noi, dar astea sunt singurele mele amintiri.
Toate amintirile care s-au întâmplat după ce ne-am despărţit, mi-au fost şterse.
Trebuie să descopăr cum e să fiu fără tine.
De una singură.
Sigur nu-ţi aminteşti cum te-ai despart de mine?
De ce?
Pentru că ce-mi faci acum pare al naibii de asemănător cu ce mi-ai făcut atunci.
Să mergem.
Bună! Te-am căutat peste tot.
M-am îngrijorat când nu te-am văzut în faţa bibliotecii.
Deci...
Cum merg cursurile?
De fapt, chiar voiam să vorbim despre asta.
Am decis să renunţ la facultatea de drept.
- Îmi voi lua un apartament în oraş. - Iar se întâmplă asta.
La naiba, Paige.
- Am facut multe greşeli... - Tată, asta n-are legătura cu tine
sau cu ce ai făcut. Asta are legătură cu mine.
Cine vreau să fiu. Cine sunt.
Doar spune-mi ce să-ţi spun ca să nu te pierd din nou.
Nu mă vei pierde.
Un moment care are un anumit impact...
Pentru unii sunt potenţialul pentru a se schimba.
Aşa cum efectele de domino sunt peste puterea noastră de protecţie.
Trimiţând nişte particule, lucrând împreună.
Făcându-le să stea mai apropiate decât înainte.
În timp ce îi trimite pe ceilalţi... făcând nişte aventuri minunate.
Ajungând în locuri unde nici măcar nu te-ai fi gândit că ai să le găseşti.
Tocmai asta e chestia la aceste momente de impact.
Nu poţi... indiferent cât de mult ai încerca...
să controlezi cum te vor afecta.
Trebuie doar să laşi particulele să aterizeze acolo unde vor.
Şi să aştepţi...
... până la următoarea coliziune.
"Jur că te voi ajuta să iubeşti viaţa, că voi avea mereu grijă de tine. "
"Şi că voi avea răbdarea pe care o presupune iubirea. "
"Să vorbesc când e nevoie de cuvinte şi să împart tăcerea atunci când trebuie. "
" Să fiu de acord cu dezacordul în legătură cu tortul roşu catifelat. "
"Şi să sălăşluiesc în căldura inimii tale. Şi mereu să o numesc casă. "
- Bună. - Bună.
Sper că nu ai venit până în oraş doar pentru o ciocolată caldă.
De fapt, m-am mutat înapoi aici, acum şase luni.
- Locuiesc vizavi de parcul Rogers. - Serios?
Asta... asta e minunat.
De fapt, m-am întors înapoi la Institutul de Istorie a Artei.
- Ce? Glumeşti? - Nu.
- Asta e uimitor. - Da, adică, particip la câteva cursuri.
E ciudat cum mâinile mele îşi aduc aminte lucrurile...
- Ştii tu, pe care creierul le-a uitat. - Da.
- Mulţumesc. - Nu am făcut nimic.
Tu ai făcut totul. M-ai acceptat... aşa cum sunt.
Şi nu pentru cine voiai să fiu.
Vreau doar să fii fericită. Atâta tot.
Nu e vreun restaurant cu specific cubanez pe aici,
unde obişnuiam să ne ducem când era închis aici?
Ba da, este chiar... Stai puţin, îţi aminteşti?
Nu, nu. Aş vrea eu.
Încă nu mi-am recăpătat memoria.
Am ieşit cu Sonia puţin şi am întrebat-o...
... despre noi doi.
Serios? Şi ce ţi-a spus?
Crede că nu te vezi cu nimeni momentan.
Se întâmplă să aibă dreptate. Dar tu?
- Tu te vezi cu cineva? - Nu.
Asta e bine.
Deci... vrei să mergi la locul cu specific cubanez...
... cu mine?
- Bine. - Bine.
Ce-ai spune să încercăm locuri unde nu am mai fost înainte, locuri noi?
- Mi-ar plăcea asta. - După tine.
Traducere si adaptare: Miss Monnyy/ Al_Mic.
Traducere după sonor.
Best watched using Open Subtitles MKV Player