Faceţi reclamă produsului sau mărcii dvs. aici, contactează www.OpenSubtitles.org astăzi
The Walk: Sfidează limitele
Traducerea şi adaptarea FlorinA
O POVESTE ADEVĂRATĂ
De ce?
Asta-i întrebarea ce-a mai frecventă.
Porquoi? De ce? Pentru ce? De ce mergi pe sârmă?
De ce-ţi ispiteşti soarta? De ce rişti să mori?
Dar...
Eu nu gândesc aşa.
N-am spus niciodată cuvântul ăsta MOARTE.
La mort. Bine...
L-am spus o dată,
poate de 3 ori acum, dar fiţi atenţi...
Nu-l voi mai spune vreodată.
În schimb, folosesc antonimul...
VIAŢĂ! Pentru mine, mersul pe sârmă... e viaţă.
C'est la vie.
Aşadar...
Staţi cu mine. E 1974, New York, iar eu sunt îndrăgostit de două turnuri
pe care toată lumea le-a numit turnurile gemene ale World Trade Center.
Mă cheamă. Turnurile astea scormonesc ceva în mine şi îmi inspiră
un vis.
Visul meu...
E să atârn un cablu între acele două turnuri şi să merg pe el.
Fireşte, e imposibil.
Ca să nu mai spun... ilegal.
Aşadar...
De ce să încerci imposibilul, de ce să-ţi urmezi visul?
Nu pot răspunde la întrebarea asta, de ce. Nu în cuvinte.
Dar vă pot arăta cum se întâmplă.
Aşa că, trebuie să ne întoarcem în timp şi să trecem oceanul.
Fiindcă scumpa treabă cu turnurile astea grozave n-a început în New York.
În caz că nu v-am spus, nu sunt de aici. Nu!
Povestea mea a început într-un alt oraş frumos din lume.
C'est Paris.
PARIS, FRANŢA
1973
Acum la Paris.
Iată-mă, autoproclamat funambul
lucru de care nimănui nu-i pasă.
Supravieţuind ca trubadur ţinând reprezentaţii pe străzi
Am creat un personaj. Am un joben.
Mă îmbrac doar în negru. Am învăţat să trag pe sol un cerc perfect.
Sunt în cerc şi nu vorbesc. Nu scot niciun cuvânt.
Cercul e domeniul meu. Nu permit nici jumătate de deget în el.
Iar dacă spectatorii continuă să-mi încalce spaţiul sacru,
trebuie să folosesc metode mai drastice.
Fac spectacol în faţa oricui mă urmăreşte, iar oamenilor le place.
Bărbaţi, femei, tineri, bătrâni, la toţi.
Cu excepţia, fireşte, a poliţiei.
Poliţia!
Nu cred că-mi dădeau autorizaţie.
Oriunde mergeam sau ce făceam... Căutam mereu
locul perfect ca să-mi atârn cablul.
Bună ziua, doamnă. Am o durere groaznică de dinţi
şi vreau să consult imediat un dentist.
- Aţi sunat pentru programare? - Nu, n-am telefon.
Atunci, trebuie să aşteptaţi.
Să aştept? Dar doamnă, vă rog.
Nu va dura mai mult de două ore.
Doar nu vă aşteptaţi să îndur calvarul ăsta câteva ore.
Bine, aştept.
Şi sper să nu mă sfâşii de durere.
Bună ziua, domnule. Ce mai faci?
Încântat de cunoştinţă.
Dintr-o dată am îngheţat.
Durerea de dinţi mi-a dispărut.
În revistă era un articol cu o poză cu turnurile
care nici măcar nu erau terminate, dar scria că atunci când vor fi gata,
vor fi cele mai înalte din lume.
Şi cu linia subţire a acestui creion
soarta mea era pecetluită.
Ăsta era începutul visului meu.
Prima dată când am văzut un funambul...
A fost atunci când aveam 8 ani.
Venise circul în oraş. Şi a prezentat
Familia Omankowsky, una din cele mai mari trupe de mers pe sârmă din lume.
Diavolii Albi.
Fiul meu... clovn la circ.
Şi mi-am zis să merg pe frânghia aia.
Şi s-a dovedit că am ceva talent
la căţărare, balansare chiar şi la jonglerii, dar vreau să ştiu mai mult.
Hei!
Ce cauţi acolo?
Ce cauţi pe amenajarea mea?
- Dă-te jos! - Bine... bine.
Vrei să te sinucizi, imbecilule!
Vin.
Aşa l-am cunoscut pe Rudy Omankowsky senior.
Patriarhul familiei de funambuli, Diavolii Albi.
Căruia toţi îi spuneau... Papa Rudy.
N-ar spune niciodată exact de unde era, dar sigur nu era francez.
Coboară. Hei!
Papa Rudy era un desăvârşit funambul, acrobat şi jongler.
Şi în acel moment, presupun c-a văzut ceva în mine.
Philippe!
Mă înţelegi?
Da, foarte bine, pentru că vorbeşti în cehă.
Vorbesc puţin.
- Vorbesc engleză. - Bine.
Azi vei învăţa cum să-ţi faci intrarea.
Trebuie să înveţi cum să complimentezi.
Să complimentez? Ce-i asta?
Complimentul e un mesaj tăcut.
Un ordin pentru audienţă
ca să fie atentă. Iar după spectacol, complimentul e...
O oferire de recunoştinţă.
Un salut.
- Bine... bine. - Dă-i drumul.
Nu. Philippe, a fost groaznic.
Faci prea multe.
Nu fă nimic şi încearcă.
Nu! Am spus să nu faci nimic! Faci prea multe, arăţi ca un laş.
Audienţa trebuie să ştie tot timpul că ai totul sub control.
Nu te mai forţa aşa.
Nu fă nimic. Dă-i drumul.
- Unde ţi-e respectul, n-ai făcut nimic. - Dar ai spus să nu fac nimic.
Da, nu fă nimic la exterior.
Dar în interior, în inima ta, trebuie să saluţi.
În inima mea! Ce naiba vorbeşti?
Un performer trebuie să aibă respect
şi recunoştinţă pentru audienţă.
De ce-ar trebui să respect audienţa? Eu sunt pe sârmă.
Tu saluţi publicul şi-i arăţi respect!
Nu există spectacol fără public.
Până nu înţelegi asta nu vei da reprezentaţii în vreun circ.
Bine, nu vreau să dau reprezentaţii la circ.
Nu sunt un clovn ridicol de circ. Sunt un artist!
Şi cât ai spune peşte,
Papa Rudy mi-a aruncat poponeţul artistic afară în stradă.
Şi... la puţin timp după...
Nu vei ajunge nicăieri niciodată cu trucurile tale de circar.
Mergând pe sârmă nu-ţi va aduce niciodată un codru de pâine pe masă!
- Edmond, mai dă-i o şansă. - Nu. Morcovii sunt copţi.
Aşa e, morcovii sunt copţi!
Mi-o făcusem cu mâna mea. Nu mai era nimic de făcut.
Aşa că...
Am luat-o pe propriul drum.
Nici măcar nu ştiam ce căutam, dar...
Îmi imaginam că voi găsi în Paris.
Bravo!
Ştii, mi-a mers bine până ai venit tu.
Mă înţelegi, mimule?
- De când vorbesc mimii? - Nu, nu sunt mim.
Nu mă ascund în spatele unui perete imaginar.
Te rog să nu-mi insulţi cercul. E locul meu sacru.
Mulţumesc.
V-aş rămâne îndatorată dacă aţi pleca, e o conversaţie privată.
Hai lasă, noi crezusem că o puse de-un spectacol.
Nici vorbă.
- Asta-i pentru voi. - Mulţumesc frumos.
Cu plăcere.
Îmi place engleza ta. Sună aşa americăneşte!
Eşti un hoţ.
Cred că-mi place mai mult engleza.
Cine te crezi?
Cu siguranţă prefer engleza.
Ascultă, jonglerule. Mi-ai furat ce-a mai bună audienţă.
Şi pentru ce? Pentru nişte jonglerii ieftine?
Regret, dar oamenii iubesc acrobaţiile mele ieftine.
Numeşti alea acrobaţii.
Sunt de cel mai jos nivel din câte am văzut.
Ai dreptate, mademoiselle,
dar asta fiindcă cei mai înalţi 2 copaci din piaţa asta
sunt în zona ta de activitate
iar eu nu voi invada vreodată zona altui artist.
Are să plouă.
Muzician de stradă furios, aş vrea să facem o înţelegere.
Am să fac spectacol în piaţa aia, doar când nu faci tu.
Adică în fiecare weekend şi fiecare a doua zi de joi.
Bine. Batem palma.
- Mă numesc Philippe. - Annie.
Annie, e un nume drăguţ.
De ce vorbeşti numai în engleză?
Pentru că trebuie să exersez. Am să merg la New York.
New York? E foarte captivant.
- Da. Poate vii cu mine. - Da, poate.
Îmi place cum cânţi. E foarte bine.
Nu m-ai ascultat cântând, te jucai cu focul pe-o sfoară.
Nu, înainte. Am fost aici mai devreme.
Poate nu m-ai văzut, dar eu da şi te-am auzit.
A fost minunat.
Mulţumesc.
Annie, pot să-ţi iau o sticlă de vin?
Nu, nu cred că-i o idee bună.
Atunci facem o înţelegere.
Dacă mă laşi să-ţi cumpăr o sticlă de vin,
nu-mi voi mai atârna vreodată frânghia nicăieri în Latin Quarter.
Nu renunţi, nu-i aşa?
Nu, sunt foarte... insistent.
Şi... iată! Visul meu.
- Şi ăsta eşti tu? - Da.
Voi fi cel mai glorios funambul din istorie.
Şi cât de sus trebuie să fie sârma pentru atâta glorie?
Peste 100 de etaje.
Unde cresc asemenea copaci?
Nu sunt copaci.
Două turnuri magnifice.
Cu 100 m mai înalte decât Turnul Eiffel.
Înţeleg.
Ce crezi?
Nu ştiu. Arată aşa... aşa...
Frumos.
Frumos. Da!
Şi... periculos.
Şi o nebunie... iar tu eşti un nebun.
Da, sunt nebun. E visul meu.
Dacă-i visul tău, trebuie s-o faci.
Chiar dacă toţi îmi spun că-s nebun?
N-ar trebui să-ţi pese ce cred ceilalţi.
Da, dar îmi pasă ce crezi tu.
- Îţi îndrăgesc visul, Philippe. - Da?
Da.
- Vrei să ştii ce cred despre tine? - Nu!
- Nu? - Nu.
- Nici măcar puţin? - Nu.
Bine, dar oricum am să-ţi spun.
Poţi să-mi spui, dar nu-mi pasă.
Ştiu un loc acolo cu doi pomi frumoşi.
N-am realizat atunci, dar Annie mi-a devenit primul complice.
- Annie? - Da.
Mă gândeam...
Ar trebui să vii aici sus cu mine.
- Nu ştiu. Nu cred. - Da.
Va fi botezul tău pe sârmă.
Nu.
Vino Annie. Trebuie să te încrezi în mine.
Bine.
Chiar erau 2 copaci grozavi crescuţi în curtea Şcolii de Artă a Annei.
Aşa că a aranjat ca să-mi atârn sârma acolo.
Era perfect.
Pentru că puteam exersa zilnic şi s-o văd şi pe Annie.
Apoi, într-o zi când eram pe sârmă, am fost abordat de un tânăr foarte serios.
Mă laşi să te pozez?
Pentru ce?
Eu sunt Philippe.
Salut. Jean-Louis.
Jean-Louis vorbeşti engleză?
- Jean-Louis? - Da, de ce?
Pentru că trebuie să exersez. Plec în America.
- Ca să dai o reprezentaţie? - Exact.
Dar reprezentaţia mea nu va fi doar un spectacol.
- Va fi o lovitură. - O lovitură?
Da.
Intenţionez să-mi întind cablul, în secret
pe cea mai spectaculoasă scenă din lume.
Apoi, fără atenţionare... voi apărea.
Şi voi da o reprezentaţie surpriză şi ilegală de mers pe sârmă.
Dacă merge va fi lovitura artistică a secolului.
Tu, prietene,
poţi să-mi vezi pozele oricând. Sunt tare rebele.
Aşadar, nu eşti doar fotograf, eşti şi anarhist.
Toţi artiştii sunt anarhişti într-o oarecare măsură.
- Nu eşti de acord? - Ba da!
Iar tu, artistul meu, prieten anarhist,
poţi fi fotograful meu oficial.
Aşa am ajuns prieten cu Jean-Louis.
Al doilea complice.
Dacă se întâmplă asta în timpul "loviturii" tale,
va fi dezastrul artistic al secolului.
Trebuie să ştiu mai mult.
Mereu intri fără să baţi la uşă!
Vreau să mă înveţi cum să întind un cablu.
Ce-ţi trebuie cablu, eşti jongler stradal.
Trebuie să ştiu să fac nodurile corect.
Ce fel de cablu să folosesc, greutatea, grosimea...
- Sarcina. - Aşadar...
Vrei să-ţi dezvălui secretele mele.
Secrete pentru care mi-a trebuit o viaţă să le învăţ.
Secrete pe care le-am dezvăluit doar fiilor mei.
Vrei să ţi le spun pur şi simplu.
Te pot plăti. Am bani. Nu-mi pasă cât costă.
Ne vedem la circ, la răsărit.
Adu-ţi banii din jonglerii.
Pune bucăţi de lemn între cablu şi catarg.
Bine.
Bucăţile de lemn lucrează ca un tampon.
Astfel, când catargul se îndoaie,
nu se rupe cablul.
Şi întotdeauna să verifici ansamblul cu mâna ta.
Nu păşi niciodată pe un cablu
dacă n-ai verificat tu tot ansamblul.
- Capisci? - Bine.
A fost polonezul ăsta grozav funambul, Roman, care spunea...
poţi cădea de pe cablu fără tensionarea corectă
prin fundul şi urechile tale.
Pe dedesubt, prin el, strânge-l,
leagă-l şi... plăteşte.
- Philippe, mi-ai dat bani rupţi. - Nu, merg. Merg.
Merg...
Aşa că Papa Rudy m-a lăsat să călătoresc cu trupa lui.
Fireşte că n-am dat nicio reprezentare.
Dar de fiecare când cortul era liber,
mergeam pe sârmă.
Majoritatea funambulilor mor la sosire.
Ei cred că au sosit,
dar sunt încă pe sârmă.
Dacă ai 3 paşi de făcut
şi dacă-i faci arogant
dacă te crezi invincibil
Ai să mori.
Asta ţi-am spus-o gratis.
Mulţumesc.
Două săptămâni mai târziu am dat prima reprezentaţie publică
în sătucul ăsta aşa de mic de nu apare nici pe hartă.
În fiecare primăvară, primarul organizează un festival
şi Papa Rudy l-a convins să mă angajeze
să merg pe sârmă peste lăcuşorul ăsta
care era mai mult o mlaştină.
- E bine? - Prin fundul şi picioarele tale,
tu să-mi spui.
A venit Annie şi s-a ocupat cu muzica
iar Jean-Louis a venit să facă poze.
Aşa că,
mi-am început reprezentaţia şi începutul a fost promiţător.
Apoi am început să aud zgomotele şi râsetele şi chicotelile
care erau.
Mai era şi un concurs de pescuit în după-masa aia
pe lacul ăsta, mai mult o mlaştină iar pescarii
se cinsteau cu vin, îmi strigau insulte,
râdeau de mine în timp ce eu încercam să lucrez.
Mersul pe sârmă e mai mult mental decât fizic.
Dacă îţi pierzi concentrarea, îţi pierzi echilibrul.
Philippe!
Iată-mă în noroi până la genunchi făcând complimentul lui Papa Rudy.
Asta a fost prima mea reprezentaţie!
Un eşec!
Şi după asta...
Nu m-am simţit aşa bine.
Apoi, într-o zi, mă plimbam pe malul Senei plângându-mi de milă
când am văzut turnurile de la Notre Dame.
Şi mi-am spus...
Aici am să-mi întind cablul.
Aici am să-mi recapăt onoarea.
Şi la adăpostul întunericului, cu o cheie falsă
eu şi Jean-Louis ne-am strecurat în catedrală.
Am legat un fir de pescuit de una din bilele mele de jonglerie
şi am aruncat-o pe partea cealaltă unde aştepta Jean-Louis.
Apoi am legat-o de o sfoară şi am trecut-o printre turnuri.
Apoi o frânghie pe care apoi am legat-o de cablul de oţel.
Aşa că, eu şi Jean-Louis am stat treji toată noaptea
să instalăm un cablu între aceste două turnuri vechi.
Când au început dimineaţă să apară primii turişti...
Am început.
Şi am reuşit.
Am dar prima mea reprezentaţie surprinzătoare şi ilegală.
A fost şi prima dată când am prins gustul acestei senzaţii,
acest sentiment că am trecut...
Într-o lume cu totul diferită.
Şi mi-am recăpătat onoarea.
Aşa am crezut.
Parizienii ăştia nu ştiu decât să dispreţuiască.
Refuză să aprecieze frumuseţea.
Toate celelalte ţări...
Germania, Spania, Anglia, chiar şi Rusia, mă salută.
M-au numit maestru.
M-au numit... un tânăr poet viteaz. Dar nu şi francezii!
M-au numit delicvent şi vandal.
Priveşte.
Ăsta-i un semn.
În acelaşi ziar cu povestea mea despre Notre Dame.
Asta-i providenţă!
Spune că-s aproape gata. Etajele inferioare sunt ocupate deja.
Annie, trebuie să ne facem bagajele.
Sunt enorme.
Da.
Nişte monştri.
Sunt mai înalte decât mi-am imaginat.
Da.
E absurd. Complet absurd.
Nu-i adevărat.
Turnurile astea n-au nicio scară.
Se înalţă pur şi simplu la cer. Nu-s omeneşti. S-a terminat, gata.
- Ce s-a terminat? - Lovitura, visul meu e distrus.
Nu vezi monştri ăştia?
- Bestii, bestii! - Linişteşte-te.
Îmi spun că nu-i posibil, nimic altceva.
Niciun semn c-ar fi posibil.
Nu-mi spune nimic faptul c-aş putea s-o fac!
Bună, ce mai faceţi?
Astea duc sus.
Întoarce-te la hotel. Dacă nu vin în 5 ore caută-mă la poliţie.
Mi-am făcut drum pe acoperiş şi nu m-a oprit nimeni.
Şi mă simţeam pe-o insulă plutind în aer la marginea "golului".
Sigur, m-am uitat automat la turnul opus.
Apoi, a trebuit să îndrăznesc...
Să privesc în jos.
Acum cred că ştiu ce-i golul.
Sunt funambul, golul e domeniul meu. Dar ghiciţi...
Nu golul ăsta.
Dar am căpătat curajul să murmur.
Voi murmura ca demonii să n-audă.
E imposibil.
Dar o voi face.
- De-a dreptul ridicol! - În engleză.
Trebuie să învăţăm să vorbim ca newyorkezii.
Această lovitură a ta
e o glumă ridicolă. Poftim.
- Ţi-am spus-o în engleză. - De asta trebuie planificat totul.
Planificat? Cu cine glumeşti?
Nici n-ai idee ce-i pe acoperişul celălalt.
Nu ştii când sosesc muncitorii, când pleacă.
N-ai nici măcar idee care-i distanţa dintre turnuri.
Sau cum să-ţi prinzi cavaleţii.
Cum?
Nu există niciun loc pe faţadă unde să-i poţi prinde.
Şi apropo, câte zile îţi trebuiesc să construieşti macheta asta?
- Haide, asta-i frumuseţea, nu? - Ce-s cavaleţii?
Sunt distanţiere.
Papa Rudy le spunea cavaleţii. Stabilizează cablul.
Cablul.
Cum intenţionezi să treci cablul peste gol.
Cum am făcut-o la Notre Dame. Am început cu firul de pescuit
am legat-o de sfoară pe care am legat-o de cablu.
Şi cum trecem firul de pescuit de pe un turn pe altul?
Da, e prea departe să arunc bila de jonglerie.
Dar m-am gândit că putem lua un avion teleghidat.
Şi va trece firul de pescuit. Va fi grozav!
Philippe,
durează ani să înveţi că controlezi un avion teleghidat.
- Nu. - Înţelegi asta?
Trebuie să dau lovitura vara asta. Turnurile sunt aproape gata.
Nu mai avem timp. Vreau să mă ajuţi.
Dacă reuşim ar putea fi
cea mai îndrăzneaţă operă de artă făcută vreodată.
Îndrăzneaţă? E nebunie.
Da, e nebunie. Un om sănătos la cap nu va încerca vreodată asta.
De asta trebuie s-o fac.
Fiindcă nu va fi niciodată făcută. Aşa că, admit. Sunt nebun.
- Da. - Da! Eşti nebun!
Sunt nebun.
- Eşti nebun de legat! - Nebun.
- Dar de asta te iubesc. - Da, mă iubeşti că-s nebun.
Sunt ţicnit, sunt sărit, sunt nebun de legat.
Trebuie să plec.
O să mă gândesc cum să trecem cablul.
Da!
Tu să te gândeşti cum legi cavaletele.
Bine.
- Batem palma? - Batem.
Cavaleţii nu pot fi... verticali.
Trebuie să fie orizontale, paralele...
- Cu sârma. - Paralele?
Nu vor fi frumoase, dar vor împiedica sârma să se balanseze.
Şi trebuie să foloseşti 3 bolţuri la o clemă cavaleţii.
Nu două.
O distanţă aşa mare va pune o extraordinară presiune
pe plăcile de legătură...
Şi când mergi, greutatea ta ar putea rupe bolţul.
Şi lemn!
Trebuie să-ţi aminteşti
să pui bucăţi de lemn
între cablu şi stâlpul clădirii.
Astfel, când clădirea se mişcă,
se va rupe lemnul, dar cablul nu va exploda şi nu te va rupe-n două.
Bine. Lemn.
De asemenea, uite ce vei face, Philippe.
Vei purta
o centură de siguranţă sub costum.
Legată la un cablu de siguranţă cuplat cu o carabinieră.
Un cablu de siguranţă? O carabinieră?
Nu pot merge cu un cablu de siguranţă atârnând de mine.
Va fi invizibil de la înălţimea aia. Nu va avea nimeni nicio idee.
Şi ce voi face când ajung la primul cavalet?
Eşti un performer.
Îngenunchezi pe cablu îl desfaci şi-l prinzi
în partea cealaltă. Audienţa va crede că saluţi.
- Nu voi face asta. Niciodată. - Atunci de ce-ai venit aici?
Pentru că ştii atâtea, îmi spui mie că greşesc?
Nu, pentru că vreau să-mi spui
cum să-mi instalez cablul. Nu cum să trişez ca un laş!
Philippe, pe bune. Vă purtaţi ca doi copii.
Nu înţelege ceea ce încerc să fac. Viziunile noastre sunt complet diferite.
Mergi şi vorbeşte-i.
- Vrei să vorbesc cu el? - Da, vorbeşte-i.
- Cere-i scuze. - Nu-i voi cere scuze!
Ba da. N-ai de ales.
Uite, Papa Rudy, scuze, dar dacă o fac cu cablu de siguranţă
- nu mai are sens. - Philippe...
Fiii mei sunt funambuli desăvârşiţi
şi nu le voi permite vreodată să încerce
o astfel de trecere fără cablu de siguranţă.
Da, dar tu...
Ai face-o cu cablu de siguranţă?
Acum câţiva ani când ai început să mă înveţi, în casa asta...
Eram un copil prostuţ şi nu te ascultam niciodată, dar
mi-ai spus ceva ce n-am să uit niciodată...
Ai spus că nu poţi minţi pe scenă.
Audienţa va şti întotdeauna ce-i în sufletul tău.
Cred că acum înţeleg.
Ştii Philippe...
Poate nu înţeleg ceea ce faci,
dar e... e... ceva...
Ceva minunat.
A fost a bunicului.
Îţi va trebui.
Şi-ţi va trebui şi asta.
Acum secretele mele sunt secretele noastre.
Mulţumesc.
Mai repede! Mai tare! Mai!
Şi mai mult!
Mai repede! Mai tare!
Eşti o vijelie.
Eşti un uragan groaznic ce bate în rafale printre turnuri.
Jean-Louis.
- Salut! - Bună! Ce mai faci?
Mă bucur să te văd.
El e bunul meu prieten, Jean-Francois.
Vrea să fie complice la reprezentaţie.
E mereu în căutarea aventurii.
- Annie. - El e Jean-Francois.
- Bună ziua. - Încântat.
- Jean-Francois, el e Philippe. - Încântat, Jean-Francois.
Poţi să-mi spui Jeff.
Nume englezesc, bine! Îmi place asta.
Bun venit, Jeff.
Bun venit la reprezentaţie. Spune-mi, ai mai...
Din păcate, Jeff nu vorbeşte engleza.
- Nu? - Nu.
Vorbesc puţină engleză...
6 ori 6 egal 36, spre exemplu.
- Vezi, se descurcă. - Da, dar doar la numere.
Predă matematică la liceu.
Şi de asemenea...
De asemenea, e îngrozit de înălţime.
Perfect. Eu sunt îngrozit de algebră.
Atunci, Jeff, bun venit la reprezentaţie!
Da...
Spune-mi cât face...
81 împărţit la 27.
- Trei. - Exact.
Tu eşti al treilea complice.
- Cât e 11 ori 10? - O sută zece.
Exact. 110 etaje, asta-i înălţimea turnului.
Băieţi... cred că mi-am ţinut partea de învoială.
Ce-i, un arc cu săgeţi?
Nu-i aşa de senzaţional ca un avion teleghidat, dar e mai silenţios.
A mers, a mers!
Acum am destui bani, am complici, am...
Un fel de plan. Mi-a rămas doar să aleg data.
Trebuia să fie înainte ca vremea să se răcească
şi turnurile să fie gata.
Aşa că, am ales 6 august,
adică peste 3 luni. Jeff şi Jean-Louis
vor zbura la New York la sfârşitul lui iulie.
Între timp vom începe să căutăm complici americani.
Aşadar... 6 august.
Sfori de polipropilenă, de cânepă,
scripete mic cu 3 role, scripete mare cu o rolă,
curele, cablu de oţel, cablu de-un sfert, palane,
mănuşi de construcţii, cheie reglabilă, ruletă
şi prăjină de echilibrare din 4 bucăţi.
Şi la ce servesc toate astea?
Voi atârna un cablu între cele 2 turnuri ale World Trade Center
şi voi merge pe el.
Baftă!
Următorul!
Imediat ce m-am întors în New York mi-am început spionarea.
Mergeam zilnic la turnuri. Câteodată la 6 dimineaţa.
De fiecare dată mă deghizam diferit.
Am făcut poze la tot şi notiţe detaliate
la fiecare centimetru din turnuri.
După cum ştiţi turnul din nord a fost terminat acum 2 ani
iar turnul sudic e gata până mai sus de etajul 80.
Amândouă turnuri sunt deschise pentru...
Scuzaţi-mă. Toulouse Cezanne, de la revista l'Architecte.
Puteţi să-mi spuneţi distanţa exactă dintre colţul nordic al turnului sudic
şi colţul din sud al turnului nordic?
Ce?
Distanţa exactă dintre turnuri.
- Lou? - 42,672 metri.
42,672 metri.
Am urcat cu lifturile locale, rapide, rapide către holurile superioare,
rapide către holurile inferioare.
Am făcut-o de sute de ori.
Am spionat personalul de întreţinere, docurile de încărcare.
Am urmărit livrarea camioanelor.
Când vin, cât stau, câte acte se schimbă.
Ce-a mai grozavă deghizare a fost ca arhitect.
Duceam planuri şi încercam să par important.
Asta-mi dădea acces peste tot.
Philippe, arată destul de rău. Poate ar trebui să mergi să te coase.
Sunt bine. Uită-te la calendar.
Mai sunt 3 săptămâni. Jean-Louis şi Jeff vin săptămâna viitoare
şi încă n-am acces pe acoperişul turnului nordic.
Ai să poţi merge pe sârmă cu piciorul ăla?
Da, se vindecă până atunci. Dar ce-am să fac mâine?
Cum am să-i continui spionajul cu piciorul ăsta beteag?
- Îţi trebuie cârje. - Nu, nu-mi trebuie cârje.
Da! Cârje!
Vă ţin uşa.
Mulţumesc.
- Să vă ajut cu cârjele. - Mulţumesc.
Am ajuns, domnule. Liftul rapid.
- Mulţumesc. - Sper să vă vindecaţi repede.
Mulţumesc. Am să mă simt mult mai bine în câteva săptămâni.
- Urcaţi? - Da, domnule.
La 85, vă rog.
Scuzaţi-mă, dar
pot să vă întreb...
Ce căutaţi aici?
Nu v-am mai văzut pe aici.
Da, de fapt, am dreptate.
Nu v-am mai văzut deloc pe aici.
Nu-i aşa?
Philippe?
Ştiam eu! Philippe Petit.
Neastâmpăratul funambul.
Te-am văzut în Paris în vârful catedralei Notre Dame.
- Da? - Da!
Poliţiştii habar n-aveau ce să facă cu tine.
Niciodată nu ştiu.
- Barry, Barry Greenhouse. - Bună.
E numele meu.
Dai reprezentaţie aici în New York?
- Da, da... şi tu... lucrezi aici? - Da, asigurări de viaţă.
Omul ăsta lucrează la etajul 82.
Asta ar putea fi foarte important
dacă aş putea să-l seduc să-mi devină complice.
Lucrează în turnul nordic. Are acces la casa scărilor la...
Acoperişul turnului nordic.
Aşteaptă, Barry, o clipă!
Aşa că, eu şi Annie l-am invitat la masă.
Reprezentaţia de la World Trade Center va fi similară.
Mi-am adus caietul cu spionajul şi decupajele cu Notre Dame
la care fusese martor, ca să ştie că-s serios.
Şi încetul cu încetul i-am construit o imagine.
Şi, când soarele răsare...
Pornesc.
Ei bine, cu siguranţă e ilegal.
Şi extrem de subversiv, ca să nu mai spun periculos.
E o îmbinare de rebeliune antisocială
anarhistă cu care am avut vreodată de-a face.
Ţi-ai găsit omul din interior.
Philippe!
Bun venit! Bun venit Jeff!
- Ce faci? - Foarte bine! Tu?
- Super. - Bine.
- Prietene! - Bună.
- Ce faci? - Foarte bine.
Aşadar... uitaţi-le!
Philippe, reprezentaţia e un dezastru. De ce urcăm noaptea pe acoperiş?
Fiindcă ziua avem mari şanse să ne amestecăm în mulţime.
Dacă noaptea ne vede cineva, n-avem scuze să fim acolo.
Ziua cu siguranţă ne va vedea cineva şi ne va întreba unde mergem.
Ziua zici că mergi în vreun birou.
Dar noaptea n-ai scuze. La naiba, Philippe.
Eşti bine? De ce tremuri?
Ţi-am spus că nu-mi plac înălţimile.
Înălţimea asta te îngrozeşte?
Devin agitat şi pe un taburet. Dar voi fi bine.
La naiba!
Cum e cu paznicii?
E doar un paznic de noapte.
Stă doar la etajele neterminate.
Nu va fi problemă să-l evităm. Şi nu urcă niciodată pe acoperiş.
Philippe? Philippe, ce facem aici?
Ne trebuie un interfon.
Asta-i ce vrei.
- Vrei un walkie-talkie. - Nu.
Vreau un interfon. Ca ăsta, cu fir.
- Ăsta? - Da!
- Ăsta de aici? - Da, vă rog.
Nu-l vrei pe ăsta.
Vrei wireless, ăsta-i demodat. Ăsta-ţi trebuie.
- Wireless, nu? - Nu, mulţumesc.
Insist să am unul din astea.
Nu mă asculţi fiindcă încerc să-ţi fac o favoare.
Astea nu se mai fabrică, nu primeşti nici garanţie.
Nu-mi pasă, îl vreau pe ăsta.
- Cu fir. Vă rog. - Da.
- Cum doreşti. - Mulţumesc.
- Tu eşti şeful. - Bine.
- Ne crede fraieri? - Face orice să ne păcălească.
Care-i treaba cu walkie-talkie?
Ne trebuie cu fir ca să nu ne asculte poliţiştii.
Băieţi,
dacă doriţi să faceţi comerţ cu droguri sau să jefuiţi vreo bancă
aveţi grijă, bine?
Credeaţi că sunteţi singurii din New York care vorbiţi franceză.
Am înţeles.
În regulă. N-am nimic cu cei care jefuiesc băncile.
Eu zic să-l invităm la masă.
- Eu sunt Philippe. - Jean-Pierre.
JP în America.
JP...
Bun venit la Fisher Industrial Fence Company din Forth Lee, New Jeresey.
- Pare reală. Cine a făcut-o? - E o poveste lungă.
Pariez.
- Am o titulatură? - Da.
Fiindcă stai de mult în New York, te fac director personal.
Super, îmi place. Ce trebuie să fac?
Să mai găseşti nişte complici.
Ţi-am adus nişte băieţi.
Te pot ajuta să-ţi instalezi cablul.
N-o să crezi, dar tiu să fac noduri, am lucrat pe-o barcă de pescuit.
Da, poţi conta şi pe mine.
Mai ales dacă acest cablu e foarte,
foarte "high". Te-ai prins?
- Te-ai prins omule? Foarte "high". - De ce World Trade Center?
Toţi pe care-i ştiu urăsc acele cutii urâte.
Arată ca două fişete uriaşe.
Drept! De ce nu urcăm sediul Chrysler?
Ar fi o şmecherie, nu?
E rău. N-am încredere în tipii ăştia doi.
Mai ales în panarama aia de jos.
JP...
Crezi că putem conta pe ăştia doi?
Îs cei mai buni pe care i-am putut găsi.
Ăştia sau oameni ai străzii.
Mâine!
Reprezentaţia e mâine.
Mâine e ziua cea mare. Uitaţi planul...
Muncitorii încep să vină la ora 7.00. Aşa că eu trebuie
să fiu pe sârmă la 6.00, dacă mă ascultă cineva.
De ce nu mă ascultă nimeni? Îmi acordaţi atenţie?
Philippe, trebuie să mănânci ceva.
Să mănânc? Cum să mănânc? Revizuiam planul!
Am făcut-o deja de 20 de ori.
Ei bine, acum o facem a 21-a oară.
La ora 14.00 încărcăm camionul. Conduce JP.
Îi lăsăm pe Jean-Louis,
Annie şi Albert la turnul nordic. Vă întâlniţi cu Barry.
Vă va ascunde la etajul lui până puteţi să vă strecuraţi pe scări
către acoperiş.
Ceilalţi, tu JP, tu Jeff, tu David, deghizaţi în muncitori
vom aduce cablul şi vom urca echipamentele în liftul de marfă.
Conform datelor spionajului, ar trebui să ajungem mai sus de etajul 82.
Imediat ce latura e liberă aducem cât de repede putem
totul pe acoperiş şi începem instalarea.
La miezul nopţii suntem gata!
M-aţi auzit? La miezul nopţii!
Asta-mi dă timp să mă furişez pe turnul nordic
şi să verific instalaţia.
Pentru că trebuie să am timp să verific instalarea pe ambele turnuri.
Apoi la răsărit, la ora 6.00, voi face primul pas.
Primul meu pas.
- Philippe? - Da.
- Cred c-ar trebui să aşteptăm. - Nu!
Şi să găsim nişte parteneri mai competenţi.
Nu, morcovii sunt gătiţi!
Acum ori niciodată.
Morcovii sunt gătiţi!
Morcovii sunt gătiţi.
Morcovii sunt gătiţi?
Despre ce naiba-i vorba?
Francezii îndrăgesc metaforele culinare.
E ţara cu 365 de tipuri de brânză, zilnic câte una într-un an.
Fireşte că folosesc metafore vegetale.
Morcovii sunt gătiţi.
Matriţa e turnată. Nu mai e cale de întors.
- Ce facem noi aici? - Ascultă...
Cred că e super ce facem, dar nu vreau să merg la puşcărie.
Mai ales pentru nişte francezi obsedaţi de legume.
Puşcăria.
Asta mă deprimă, omule.
Cred că omul e dus cu pluta. Aşadar..
Suntem aici ca să-l privim murind?
- Măcar ştie să meargă pe sârmă? - Ştie, nu-i asta problema.
Problema e... Că şi-a pierdut minţile.
Poate că da, dar nu va renunţa. Nu renunţă niciodată.
Are doar nevoie de ajutorul nostru.
Cred că o va face.
Va fi foarte... frumo.
- Frumos. - Da.
Va fi foarte...
Frumos.
Era noaptea dinaintea reprezentaţiei. Fireşte că nu puteam dormi.
Uitasem ceva foarte important. Să bat cuiele la sicriu.
De fapt nu era sicriu. Era o ladă unde era cablul.
Dar în mintea mea am transformat lada în sicriu.
Philippe!
Ce faci aici? Scoli tot cartierul.
Am uitat să bat cuiele la sicriu.
- Nu-i mai spune aşa! - Ar putea fi un sicriu.
Nu-i amuzant! Ce-i cu tine?
- Ai de gând să mori? - Nu spune cuvântul ăsta!
Nu l-am rostit niciodată.
Haide, moarte, sicriu, deces, sunt acelaşi lucru.
De ce faci asta? De ce eşti dintr-o dată împotriva mea?
Împotriva ta?
Nimeni nu-i mai important..
Atunci de ce spui cuvântul ăsta. De ce-l asociezi cu numele meu.
În noaptea dinaintea celei mari periculoase traversări.
De ce eşti atât de nepăsătoare?
Nepăsătoare?
Eşti cel mai arogant egoist...
Da, sunt arogant! Trebuie să fiu!
Să merg pe sârmă, să stăpânesc cablul.
Dar partenerii tăi?
Ai complici. Nu le-ai spus nici măcar mulţumesc
- ca să se ştie apreciaţi. - Ştiu că-i apreciez!
- Oare? - Da!
Vrei să merg acolo acum să le spun "mulţumesc."
Să-i scol şi să le spun "mulţumesc tuturor"?
Merci!
Vino la culcare, eşti extenuat.
Annie, mi-e capul plin de îndoieli. Nu ştiu dacă...
Când voi confrunta golul, când va fi timpul să păşesc pe sârmă,
nu-s ştiu dacă voi putea face primul pas.
Inima îţi va spune ce să faci.
Annie,
tu eşti singura care mă cunoşti cu adevărat. Datorită ţie...
Am dăruirea şi puterea s-o fac. Fără tine n-aş putea-o face.
Vei fi bine.
Treziţi-vă toată lumea! Trebuie să vă spun ceva.
Ceva ce n-am mai spus. E important.
Mulţumesc. Merci.
Acum odihniţi-vă. Mâine e ziua cea mare.
Aţi văzut? Şi-a pierdut minţile.
Imediat ce va fi descărcat camionul,
cred că mă voi simţi mai bine.
Reprezentaţia trebuie făcută.
Nu voi mai dispune de viaţa mea.
Piaţa North Tower! Faceţi-o rapid, sunt pe interzis.
Cu ajutorul lui Barry, omul din interior, i-am debarcat pe Albert şi Jean-Louis
la turnul nordic. Planul e să-i ascundă în biroul lui
- până se lasă seara. - Zonă interzisă.
La revedere.
Zonă interzisă!
Pe curând. Te iubesc!
Şi eu te iubesc.
Albert şi Jean-Louis arătau ca nişte arhitecţi impecabili.
Cărau valizele care erau grele,
deoarece cărau echipamentele şi duceau tuburile cu planuri
care conţineau arcul şi săgeţile.
Simţeam înclinarea rampei de la docul de marfă din turnul sudic.
Şi ştiam... ştiam că vom fi prinşi acolo!
Opreşte acolo, cowboy.
Să faceţi linişte acolo.
Ce treabă ai?
O livrare pentru Fisher Fence Company.
Eşti de la Fisher Fence Company.
Da, am închis acum câteva luni un perimetru
ca oricine vrea să intre să trebuiască să ocolească.
Bine, dă-i drumul. Trage la doc.
Poliţistul era extrem de suspicios. Cât pe ce să fac în pantaloni.
Hei, hei, nici vorbă!
Avem o livrare pentru etajul 82, Fisher Fence Company.
Nu. Doar livrările Met urcă.
Toate lifturile sunt închiriate azi.
Veniţi săptămâna viitoare.
- Săptămâna viitoare? - Da. Săptămâna viitoare.
Haideţi, plecaţi acasă.
L-ai auzit? E ocupat totul. Nu-i posibil azi.
Nu, trebuie să ne mişcăm. Convinge-l să se răzgândească.
Bine? Luăm o pauză. Pauză de lucru.
Scuzaţi-mă, domnule. Îmi spuneţi numele?
- Frank Sillanti. - Sicilian?
Calabrez.
Bine, pentru că am un vecin sicilian la 2 etaje de mine
care găteşte într-una calamar.
- Pute la mine ca naiba. - Asta e.
Îţi vine să crezi? Nixon?
După mine ar trebui să stea tot restul vieţii în puşcărie.
Parcă ai fi bătrânul meu. Spunea că ţara asta s-a dus naibii
de când a fost împuşcat Kennedy.
Da, cu siguranţă. Cum ai spus că te numeşti?
JP.
M-a botezat bătrânul după JP Morgan.
Stăteam neajutorat acolo urmărind muncitorii.
Şi în mintea mea agitată părea că muncitorii ăştia
se mişcau ca melcii.
Noapte bună, băieţi! O zi frumoasă.
Voi singuraticilor sunteţi încă aici?
Dle Cielani, suntem pe aceeaşi poziţie. Dacă nu facem livrarea vom fi concediaţi.
Iar Phil, va fi cu siguranţă distrus.
- Ce aveţi? Unde mergeţi? - Etajul 82.
Jimmy! Du băieţii ăştia la etajul 82.
Glumeşti, nu?
- Gata, e ultima cursă, bine? - Bine.
Mulţumesc, domnule.
Da, da, da. Haideţi! S-a terminat programul.
La ce etaj?
- Mergem la... - Etajul 110.
110?
Nu-i nimic acolo. Doar instalaţiile.
Da, e perfect, deoarece vrem să fim mai aproape de acoperiş.
Acoperiş? De ce acoperişul.
Avem piese pentru antenă şi catargul antenei.
Şi gardul de securitate electrificat.
Avem toate componentele pentru izolatori.
- Trebuie să facem măsurători. - Da. Facem măsurători.
Nu le putem instala în timpul cablării.
- Sistemul aerian, am întârziat 4 luni. - Da, e o mare problemă.
Bine. Aveţi grijă la degete.
JP, când ajungem la etajul 110 scoatem echipamentul şi tu
îl duci jos pe tipul ăsta.
- Dai ai nevoie să cari toate astea. - Du-l jos pe tipul ăsta.
Dacă stă până mutăm echipamentul va trebui să coborâm cu el.
Da, da, da.
Trebuie să fi arătat ca nişte idioţi.
Liftul ăsta ne duce la etajul 110.
Dar asta înseamnă...
Că JP trebuie să-l ducă jos pe liftierul ăsta.
Dacă rămâne cu noi, gata cu reprezentaţia.
110.
Mulţumesc.
Jimmy, apreciem asta.
Hai să-ţi fac cinste c-o bere.
Băieţii au de descărcat, să facă inventarul,
vor găsi ei o cale.
- Cum vreţi. Grijă la degete. - Kommedas.
Kommedas? E în greacă?
Am un grec 2 etaje mai jos de mine. Mănâncă numai miel.
Nimic altceva.
Asta se va transforma într-o dezamăgire.
Trebuie să descărcăm echipamentul.
Bine.
Luăm prima dată cablul. Dacă ne opreşte cineva îi spunem
că-i cablu de ancorat antena.
- Rahatul ăsta-i al naibii de greu. - Linişte.
Al naibii de greu.
Greu ca pământul.
Toate astea îmi dau vibraţii negative.
Rahat!
Sunt paznicii.
Paznicii sunt aici, omule!
Omule, e periculos, omule!
Mă înspăimântă, omule.
Uite, nu pot s-o fac, omule.
- Aştept afară, omule. - La naiba, ascultă-mă!
N-am nevoie de tine. Pleacă. Bine, pleacă.
Nu, pe scările alea. Mergi la etajul 82
de acolo iei liftul.
Chiar voiam să vă ajut, băieţi, să faceţi ceva radical, dar...
Îmi tremură fundul, omule...
Singura noastră speranţă e ca paznicul să se mute la alt etaj
sau poate în întuneric să ne strecurăm pe lângă el,
dar...
Trebuie să admit că de data asta,
am fost foarte îngrijorat că reprezentaţia era deja gata.
- Annie, te-am căutat peste tot. - E totul în regulă?
A fost un mic hop dar acum totul e bine.
Bine.
Isuse, nu pot crede că n-au închis puţul ăsta.
Poate să moară cineva.
Aşadar, stăm aici, balansându-ne pe grinda de oţel pe vecie.
Şi cea mai rea parte, cea mai dureroasă,
era că bocancii de şantier ne distrugeau picioarele.
Văd walkie-talkie, dar nu văd paznicul.
Ce să însemne asta, a plecat paznicul?
E încă acolo în afara razei mele vizuale?
Nu şi-ar fi lăsat walkie-talkie nesupravegheat, nu?
M-am întors către Jeff
şi am văzut teroarea pe faţa lui, iar teroarea lui a început
să pătrundă în mintea mea
şi-am început să invoc eu însumi gânduri îngrozitoare.
Timpul trecea iar eu mă uit la acest walkie-talkie
stând acolo
şi mă întreb ce se întâmplă cu paznicul ăsta şi staţia lui.
Se joacă cu mine?
Mă aşteaptă să ies ca să mă poată lega?
A adormit?
Apoi...
La o oră după...
A plecat.
Suntem cu 3 ore întârziere.
- Ce are? - Nu ştiu.
Poate e drogat.
Sau a murit.
Uite, au reuşit!
- E gata să tragă. - Ai grijă la paznic.
Haide, haide...
Eu şi Jean-Louis am lucrat la nişte semnale din mână
ca să-mi spună când e gata să tragă săgeata.
Ar trebui să semnalizeze şi după 5 secunde, trage.
Dar după 5 secunde... nu s-a întâmplat nimic.
Am ascultat să aud săgeata lovind, dar...
Nu aud nimic. Mă uit în jur, nu văd nimic.
Am crezut că săgeata a zburat prea departe,
aşa că, dau din mâini sperând să simt firul de pescuit invizibil,
dar nu simt nimic.
Philippe, ce faci acolo?
Caut aţa de pescuit.
Aşa că, mi-am scos hainele gândindu-mă că
Aş avea mai mari şanse cu o suprafaţă mai mare de piele goală
să simt aţa asta de pescuit.
- Ai găsit? - Nu, vezi de pază.
- Philippe! - Gata.
A plecat paznicul.
Mi-am pus hainele înapoi şi ducem echipamentul pe acoperiş
cât de repede putem.
Să mergem să ne odihnim şi ne întoarcem înainte de răsărit.
Du-te tu, eu rămân.
- E în regulă? - Da.
Nu putem face nimic de aici. Chiar dacă Philippe reuşeşte sau nu.
Tu mai pari şi suspicioasă stând aici cu binoclul în noapte.
Am să mă mişc.
- New York-ul e periculos. - Voi fi bine.
Mă întreb dacă Philippe are idee că eşti încă aici.
Am să-ţi aduc dimineaţă o gogoaşă.
Mulţumesc.
- Jean-Louis mă auzi? - Foarte bine.
Bine că putem comunica.
Am să măsor frânghia să văd unde pun cavaleţii.
- Uite... - "Cavaletul e viaţa mea".
Garbowsky, eşti treaz?
Foarte amuzant.
Vreau să verifici ceva la 37.
Da? Ce ai?
Ce spui de cârnaţ cu ardei iute şi multă brânză?
Aşa mai stăm de vorbă.
Ne trebuie o alertă.
Vedem dacă sunt cavaleţii la locul lor, apoi trecem sârma.
- Eşti gata? - Da.
Bine. Trecem prima dată frânghia şi apoi cablul.
- Avem frânghia. - Bine, trimiteţi cablul.
Atenţie!
Bine, bine!
Asigură-l!
Avem o problemă.
Vom face tot ce putem ca să întindem cablul.
Sunt mai puţin de 3 ore până la răsărit.
Vom face tot ce putem.
Philippe, e o nebunie. Nu vom termina în ritmul ăsta.
- O vom face, vom termina! - Nu, n-o vom face!
Vom fi prinşi şi băgaţi în puşcărie. Nu vreau în puşcărie.
Instalaţia nu-i sigură. N-am să te privesc cum cazi.
Plec, bine? Demisionez.
Albert, ascultă-mă. Da, te cred. Bine.
Dacă instalarea nu-i gata până la răsărit
şi dacă instalaţia nu-i sigură...
Atunci voi renunţa.
Uite o femeie singură în noapte.
- Ţi-am adus gogoşi. - Mulţumesc.
Cum e cu cablul?
Încă nu e întins.
Se întâmplă ceva.
- Philippe... - Da, spune.
Vestea bună e că am legat şi asigurat cablul pe partea asta.
Vestea proastă e că Albert a demisionat.
A spus că răsare soarele şi gata cu reprezentaţia.
Ai pus lemn între cablu şi punctul de ancorare?
Philippe, mă auzi? Albert e în grevă.
Nu va mai ridica un deget ca să mă ajute.
Nu doar asta... a adus aici un aparat foto
va face poze şi le va vinde. Ştiam eu.
Ţi-am spus eu.
Am ştiut că nu puteam avea încredere în el.
Ei bine, prietene... asta e.
Suntem doar noi doi.
Şi încă ceva...
Tu-mi vei fi întotdeauna fotograful oficial.
Merge!
Cablul se mişcă!
I-au dat de cap!
Uite, se ridică.
Roata.
Roata, roata!
Haide, haide!
Am nevoie de tine.
Nu-i auzi? Muncitorii. Două etaje mai jos.
Urmează-mă. Trebuie să strângem cavaleţii.
- Philippe, ştii că nu pot. - Jeff, am înţeles.
Dacă nu mă ajuţi, reprezentaţia e terminată.
- Nu pot face asta. - Ba poţi.
Nu privi în jos şi nu te gândi la asta.
Ajută-mă să revizuiesc.
Şapte ori şapte?
- 49. - Nouă ori opt?
- 72. - Bine.
- Priveşte! Ţii aici? - Da.
Ţine.
96 împărţit la 8?
Doisprezece!
- E bine aşa., haide. E bine.
Ai fost grozav. Mulţumesc.
Roata.
- Ce faci cu aia? - Care aia?
Şi ăsta-i momentul din aventura mea pe care l-am numit "Misteriosul vizitator".
N-am idee cine e, nu l-am mai văzut de atunci.
Pot să-mi imaginez doar ce trebuie să fi gândit.
Acum e timpul să-mi pun costumul.
Dar trebuie s-o fac singur
aşa că dressingul meu e marginea clădirii.
Nevăzută de pe străzile din Manhattan.
Dressingul e ceva despre care mi-a vorbit Papa Rudy.
E ceva unde are loc transformarea.
Unde impostorul deghizat,
intrusul, devine performer. Artistul.
Dumnezeule, cade!
Nu, e doar o cămaşă.
Doar o cămaşă.
Hei. Ceva nou?
Mai bine ar trece la treabă.
VĂ RUGĂM NU ATINGEŢI
Mi-am pierdut costumul! E o tragedie!
Cea mai importantă scenă din viaţă şi l-am pierdut. Mi-a căzut.
Nu am costum!
- Ce? - Mi-am pierdut costumul!
Ce facem?
O facem. O facem oricum.
Am să merg în cămaşa asta ridicolă, dar o facem.
Am un picior pe clădire
un picior pe cablu,
lumea exterioară a început să dispară.
Jeff nu mai există.
Turnul meu era un pustiu.
Nu mai auzeam sunetele New York-ului.
Tăcuse totul.
Tot ce puteam vedea, era cablul,
o linie de plutire către infinitate.
Dacă mi-aş schimba greutatea,
aş deveni un funambul.
Imediat ce întreaga mea greutate e pe cablu,
simt imediat
un sentiment în suflet...
Simt cablul susţinându-mă.
Simt turnul susţinând cablul.
Dumnezeule, ce face? O face.
O face!
Uitaţi-vă!
Un funambul!
Mă apropii de primul cavaleţii
şi e pus invers.
Dar privesc mai atent şi...
Pare în regulă.
Mulţumesc Papa Rudy pentru că mi-ai sugerat 3 bolţuri.
Haide, Philippe.
Am sosit pe turnul nordic
simţind cea mai intensă bucurie.
Cea mai profundă satisfacţie pe care le-am simţit vreodată.
Haide, Philippe!
Bine, aşa mai merge.
Ştiu, imediat.
Amice, zâmbeşte.
Prietene, mulţumesc.
Am terminat traversarea.
Reprezentaţia s-a sfârşit.
Apoi m-am uitat la turnul sudic
şi încă mă chema.
Aşa că, mă gândesc...
Poate ar trebui să mă întorc pe cablu.
Se întoarce.
Apoi...
Am simţit ceva ce poate...
N-am mai simţit vreodată cu adevărat.
Am simţit recunoştinţa.
Aşa că, mă pun în genunchi şi salut.
Prima dată cablul...
Apoi turnurile...
Iar apoi salut
marele oraş New York.
Apoi, cum am pornit, văd două uniforme.
Poliţiştii.
Pune-i cătuşele!
Mâinile la ceafă! Jos! Mâinile la ceafă!
Sunt francez.
Nu vorbesc engleză.
Sfinte sisoe! Ăsta-i o broască!
În franceză.
Uite, amice... vino aici.
Şi... vom vorbi despre asta, bine?
Bine, amice, haide.
Haide aici, da! Gata spectacolul.
Bine, vino.
Vorbiţi americană?
La naiba!
Isuse!
Poliţiştii ăştia, Dumnezeu să-i binecuvânteze
mi-au amintit de zilele cânt trebuia să fug de poliţie.
Dar... ei nu mă pot urmări aici.
Ce naiba facem acum?
Până acum, i-am conştientizat pe cei de jos care mă privesc.
Audienţa mea.
Ei nici măcar nu ştiu că un funambul n-ar trebui să facă asta vreodată.
Să se uite în jos.
Şi a fost... liniştitor.
Calm şi senin... Nu periculos.
Ai auzit asta? Vine cineva. Haide!
Isuse!
Amice, dă-te jos de pe chestia aia, bine?
De ce faci asta?
Haide!
Bine, nu ne mai irosi timpul!
Haide, coboară imediat de pe cablul ăla! Bine?
Rahat!
Să nu cazi!
Nu pot să cred ce face ăsta.
Acum, cu poliţia pe ambele acoperişuri, n-am de ales.
Trebuie să stau pe cablu.
- Amice... - Nu.
Incredibil!
Bine, îl înşfaci tu. Eu te ţin de spate.
- Bine, mă ţii? - Te ţin.
- Mă ţii, da? - Da!
Bine, haide!
- Aşa, uşurel. - Bine, haide.
Aşa.
Bine, aşa. Foarte bine...
Da. Bine, omule.
Da, aşa... Bine. Încă puţin.
- Ce? Ce faci? - La naiba!
Ce faci?
Eşti o mare belea! Haide!
Incredibil!
Acum chiar am văzut totul.
La naiba, tipul ăsta-i grozav!
Mai bine ar porni, se apropie furtuna.
Bine Philippe, e timpul să te odihneşti.
Acolo, pe spate, cerul simte viziunile mele.
Norii... sunt ca o melodie.
Apoi...
A apărut ceva.
O apariţie.
O pasăre!
Pasărea asta se uită la mine.
Şi simt ameninţarea asta silenţioasă.
Uşurel!
Dintr-odată m-au cuprins îndoielile. Poate cablul s-a săturat să mă susţină.
Dacă turnurile mele discută între ele?
Dacă s-au săturat? Dacă au decis să mă alunge?
Nu!
Asta-i cheia... poate e timpul să închei aventura ilegală.
Aici poliţia din New York.
Părăseşte imediat cablul.
Ai încălcat cel puţin 100 de hotărâri locale.
Vreau să părăseşti imediat cablul.
Sau vom fi nevoiţi să te dăm noi jos.
Philippe!
Philippe! Sunt nebuni! Vor să te omoare.
Vor să taie cablul!
Philippe!
Philippe! Sunt nebuni! Vor să te omoare.
Vor să taie cablul!
Philippe!
Philippe! Sunt nebuni! Vor să te omoare.
Vor să taie cablul!
Dar...
Nu pot să-mi sfârşesc munca cu prăjina pe umeri după cap.
Am decis. Voi părăsi cablul, turnurile mele,
victorios.
Poliţişti din departamentul Poliţiei New York,
vă mulţumesc pentru răbdare.
Mi-am anunţat poliţiei sosirea.
Că treaba mea s-a terminat.
Dar treaba mea nu s-a terminat.
Mai am încă 3 paşi de făcut.
Philippe! Ce se întâmplă?
Eşti bine?
Haide!
Gata.
Mă numesc Philippe Petit. Sunt funambul.
Jos! Spectacolul a luat sfârşit.
Nu! Nu tăia cablul! Nu-mi tăia cablul!
Nimeni nu dă 2 bani pe cablul tău!
E prea tensionat, va răni pe cineva. Trebuie să mă crezi!
Băieţi, are dreptate. Unde-i mânerul?
E în puţul ăla.
Grijă la degete.
Trebuie să-ţi spun,
ce-ai făcut a fost ceva...
N-am să mai văd aşa ceva în viaţa mea.
Ai avut curaj, amice.
Grozavă treabă!
Canal 16...
De ce ai făcut asta?
Nu există "de ce"... Doar pentru că...
Atunci când văd un loc frumos unde să-mi pun cablul
nu pot să rezist.
Mai târziu în zi, un judecător l-a condamnat pe Petit
să meargă din nou pe sârmă, dar de data asta în Central Park,
pentru copii.
Şi doar la câţiva centimetri de sol.
Povestea reprezentaţiei e în ziare peste tot în lume.
În Franţa,
când a auzit Papa Rudy de asta,
a fost cel mai fericit Papa Rudy de când se ştie.
Şi când Papa Rudy e furios, e groaznic.
Dar când Papa Rudy e fericit,
câinii lui primesc porţie dublă de mâncare.
Cel mai grozav moment pentru mine a fost...
Când te-am văzut ridicând mâna să-mi răspunzi la semnal.
Atunci am ştiut că reprezentaţia va fi un succes.
Cum adică? Săgeata era să cadă, a fost pe marginea clădirii.
- A fost exact unde am ţintit. - Da, sigur.
Vrei să-l vezi în costum de sărbătoare.
Bine, bine.
Aş vrea să fac un toast...
Pentru voi toţi... complicii mei.
Ştiu că pot fi... puţin dificil,
dar, dar...
N-aţi renunţat niciodată la mine.
Şi din cauza asta am putut merge pe cablul ăla.
Aşa că... pentru că mi-aţi permis asta.
Mulţumesc.
Noroc.
Noroc!
Uitaţi-vă la asta!
Am reuşit!
Philippe a arătat lumii că totul e posibil.
Sunt altfel.
Philippe, acum sunt altfel.
Da, aşa e.
Sunt altfel, pentru că tu ai mers acolo sus.
Fiecare newyorkez cu care am vorbit a spus că iubeşte turnurile astea.
Poate că tu le-ai readus la viaţă.
Dându-le suflet.
Jean-Louis şi Jeff s-au întors imediat în Franţa.
Dar eu am rămas.
Am fost mândru să devin newyorkez.
Ca să rămân, a trebuit să-mi plătesc datoria faţă de societate,
cum a dispus judecătorul să dau o reprezentaţie gratis în Central Park.
Şi fireşte că-s fericit să fac asta.
Annie...
Din păcate, Annie s-a întors în Franţa.
Aşteaptă, aşteaptă!
- Eşti sigură? - Da, sunt sigură.
Ţi-ai îndeplinit visul. E timpul ca eu să mă regăsesc.
Pe curând.
La revedere.
Mulţumesc. Pentru tot.
Mă bucur că te-au chemat turnurile.
A fost incredibil. Să n-o mai faci vreodată.
Niciodată.
Vi-l amintiţi pe Guy Tozzoli, de la conferinţa de presă
unul din oamenii din spatele creaţiei turnurilor.
I-a plăcut reprezentaţia şi mi-a dat acces
pe puntea de observare ca să pot merge oricând doream.
Şi am fost acolo singur de multe ori.
Mă regăseam acolo privind golul.
Să văd cum îmi revin gândurile...
Şi să le simt revenind.
Pentru că a fost...
A fost o zi minunată.
Şi accesul ăsta pe care l-am primit
are data pe el.
Data când expiră. Dar pe cardul meu...
Dl Tozzoli a tăiat peste dată...
Şi a scris... Pentru totdeauna.
Traducerea şi adaptarea FlorinA
Sprijină-ne şi să devină membru VIP pentru a elimina toate anunţurile www.OpenSubtitles.org