api.OpenSubtitles.org is deprecated, please implement REST API from OpenSubtitles.com
Sincronizare: Agentuoo7 Subtitrări-Noi Team
AI TĂI, AI MEI ŞI AI NOŞTRI
Haideţi! Să mergem! Mişcaţi-vă!
Mişcaţi-vă!
E valabil şi pentru tine, Ethan. Trage la mal, marinare.
Să trăiţi, am înţeles! La mal!
- Nu ştiam, dar mi-este clar. - Copiii de la Paza de Coastă au suflete mari.
- Numărătoarea! - Un', doi.
- Eu iau patul de sus, sunt mai bătrân. - Cu 2 minute!
Ştiţi, când eram ofiţer, aveam mereu patul de jos.
- Iar tipul de deasupra făcea în pat? - Bună replică.
- Numărătoarea! - Trei, patru.
- Au şi box feminin la noua şcoală? - Sper că nu.
Dacă nu mă plâng de plecarea din San Diego contează ca o faptă bună pe ziua de azi?
Ţi-aş da în scris.
Amirale, ne-am mutat pentru a 12-a oară în viaţa mea.
Admir faptul că ţii evidenţa, Harry. Un jurnal de bord de prima mână.
- William, ce ai acolo? - Cererea de înscriere la academie, teste...
Formulare de înscriere la Şcoala de perfecţionare a Congresului SUA
şi numărul de telefon al fetei care stă cu două case mai jos.
- Impresionant! - Un', doi.
- Sunt Christina Beardsley. - Christina!
Cod poştal 06320.
Christina, abia ne-am mutat aici. Cu cine vorbeşti?
Cu J.Crew. Vreau să mă asigur că mi-au schimbat informaţiile despre adresă.
- Numărătoarea. - Trei, patru.
Ei bine, doamnă Munion, ce părere aveţi despre Connecticut?
Sunt foarte încântată să mă aflu aici, unde a apărut meningita.
Văd că iar nu desfacem valiza.
Nu, până nu-mi garantezi că e ultima mutare.
O să îţi placă New London, Harry. Am locuit aici când eram copil.
- Ai fost copil? - Da.
Ei, n-am auzit nimic despre garanţia aia.
Fiule, ştii cum e viaţa unui plod de militar:
locuri noi, aventuri noi...
Nu e ultima noastră mutare, aşa-i?
E doar un popas pe drumul spre Districtul Columbia.
Într-o bună zi, tata o să fie comandantul întregii Paze de Coastă.
Într-o bună zi chiar o să fiu comandantul întregii Paze de Coastă.
Aşa că nu mă scoate din sărite. Desfă valiza.
Să trăiţi!
Amirale, ia uite!
Fiona, vino înapoi! N-ai voie să mănânci pizza!
- Pare un balamuc! - Pare distractiv.
Nu are şuncă!
Întoarce-te!
Max, sunt foarte nerăbdătoare!
Dacă îmi obţii exclusivitate la Saks, Fifth Avenue, o să te iubesc veşnic.
Drăguţă, nu?
Da, mulţumesc... e grozavă.
Ar trebui să plec, dacă vreau să ajung la timp la întâlnire.
- Scuze, chiar trebuie să mă filmezi? - Am chemare. Nu te uita la cameră!
Naoko, dă-te niţel mai în spate. Lasă-i un pic de loc.
- Ca pentru o imagine de ansamblu. - Bine...
Bună! Scuze, vreţi să-mi ascultaţi noul cântec?
De acord. Dă-i drumul!
Mama o să asculte şi restul, după ce ne terminăm treaba.
- Poftim. - A fost minunat, Phoebe.
- Helen, cred că suntem gata. - Încă una, Max. Mă gândeam la asta.
- Nu ştiu. Lau... - Da?
- Ce crezi, scumpule? - Fii serioasă!
Îi lipsesc nişte zorzoane, ceva în stil Gucci.
Ca astea. Dar de aur.
Nimeni n-o să se îndoiască vreodată că eşti fiul meu.
- Mamă! - Ce e?
- Dylan iar ne vopseşte trandafirii! - E artă.
Nu-i poţi spune artă, dacă nu ai talent. E doar un marcaj.
Helen, serios, trebuie să plec. Cred că suntem gata.
- Trebuia să fi plecat... - Mai lasă-mă o secundă.
Îmi place la nebunie asta. O clipă, da?
- Mamă, saxofonul meu are ceva... - Ce s-a întâmplat, scumpete?
- Vin imediat. - Mie mi se pare că sună la fel.
Ce am pe cap? Ce am pe cap?
- Jimi, l-am găsit pe Rainbow! - Nu-l lăsaţi să mă muşte!
- Unde e Rainbow? - Luaţi-l!
- Vino încoace, Rainbow! - E acolo.
Îţi mulţumesc că eşti atât de incredibil de răbdător.
Întoarce-te aici!
- E nostim! - Fiona, întoarce-te!
Mamă!
Aldo! Te simţi bine?
- Sunt strălucitor, mami! - Da, eşti! Foarte strălucitor.
Max, îmi pare rău. Uneori e cam ca la balamuc aici.
Cam? Nu, Helen, totul e superb.
Eşti foarte talentată. Şi la fel cei 10 copii ai tăi...
Mulţumesc, Max.
Poate că la următoarea noastră întâlnire semnăm un contract.
- Poate o vom avea în oraş. - Da. Sună bine.
- Bună, Max! - O, îmi pare rău.
- Pe curând, Max. - Bine.
Poţi să îmi explici şi mie
de ce l-ai lăsat pe tipul ăla, foarte celibatar, să plece fără să îi ceri o întâlnire?
Phoebe, ce tip s-ar încumeta să ne "înfrunte" pe toţi?
Toate astea îţi aparţin, amirale?
Nu, aparţin Pazei de Coastă. Eu doar o să le comand.
- Deci sunt toate ale tale. - În principiu.
Frank!
- Mă bucur să te văd, omule. - Şi eu, Darrel.
În regulă, "Câine Turbat" Beardsley!
Cine s-ar fi gândit că îl vor trimite iar pe Frank "Câine Turbat" şi mai ales ca şef?
- Ţi-l aminteşti pe prâslea al meu, Ethan? - "Câine Turbat" junior.
Poţi să faci...
Căpitane.
Eşti scăpat de sub control, micuţule.
- Cer permisiunea să mă joc, amirale. - Permisiune acordată.
Am văzut membri ai SEAL, din Marină, mai puţin antrenaţi.
Când ei sunt opt, iar tu eşti unul singur, e singura ta speranţă.
E "Câine Turbat" Beardsley, piratul!
Sunt mereu în alertă de gradul întâi când îl am prin preajmă.
Hei, Frank, nu ai nici o întâlnire?
Încă nu.
Fiindcă ştiu o fată grozavă cu care aş vrea să-ţi fac "lipeala".
Ţi-ar plăcea. Pentru mine e prea bună.
- Nu, Darrel. Nu, mulţumesc. - Mai gândeşte-te, e tot ce-ţi cer.
- O să mă gândesc. - Bine.
CARTIERUL GENERAL AL AMIRALULUI
PAZA DE COASTA S.U.A.
... vânt din sud-est, viteză 8 km/h.
Presiunea atmosferică e în scădere, umiditatea aerului e 76%.
Există o şansă de 20% de ploi în New London.
Aşa, Paula! Bravo!
- De ce plânge mama? - Cred că din cauza hormonilor.
- Mamă, mi-ai făcut tema la algebră? - Am făcut-o.
- Mamă, îmi dai 5 dolari? - La din găinuşe.
- Îmi dai şi mie? - Mulţumesc că ai păstrat-o.
În regulă, doamnelor, mergeţi să vă îmbrăcaţi?
- Da. - Haideţi, să mergem sus.
Am plecat.
- Pa. - Pe curând.
Pa, mamă.
Croaziera reuniunii.
Parcă aş avea timp să plec într-o croazieră!
Mamă! Câinele lui Mick tocmai a vomitat pe Aldo.
Regret.
- Sunt îngrijorat. - Să nu fii, Eth.
Am făcut asta de un milion de ori. O să fii grozav.
Bine. Băieţi, răspândiţi-vă.
Eu şi William îl ducem pe Ethan în grupa preşcolarilor.
În regulă. Toată lumea, ne întâlnim pe urmă aici.
Haideţi, o să fie bine.
- Vă prind eu! - Supereroi, ura!
- Supereroi săltăreţi. - Ai grijă!
- Credeam că Max nu te interesează. - Credeam că nu te mai îmbraci în negru.
Nu e neagră. E legată şi vopsită.
Şi nu mă interesează Max, ci cumpărătorul pe care îl aduce din New York.
Aici era... Mulţumesc, Phoebe.
- De ce nu-i chemi aici? - Casele servesc liberei exprimări...
- Nu bunei impresii. - Păzea!
Dacă înţelegi ce vreau să spun.
Sigur vrei să mergi în uniformă, amirale?
Nu că n-ai arăta grozav. Numai că pari foarte... militar.
Ar trebui să ştie şi ea în ce se bagă.
Bine, dar nu pomeni de chestia cu "8 copii".
De ce?
Fiindcă nu poţi spune asta decât la a 3-a întâlnire, după a doua sticlă de vin.
Auziţi, mă credeţi sau nu, dar am mai avut întâlniri. Acum vreo două decenii.
- Amirale? - Da.
Ethan, ştii că îmi poţi spune tată?
Amirale, doamna asta o să fie noua noastră mamă?
Nu prea cred. E doar o "întâlnire oarbă".
Nu vede?
Poate să navigheze folosind un sistem ultrasonic, ca un liliac?
Băieţi, de ce nu mergeţi voi să înotaţi... în cadă?
- Da, să trăiţi! - Duceţi-vă.
- Eu iau barca! - Nu, tu iei raţa!
- Ba tu iei rata. - Ba nu.
Hai să-i dăm un mic indiciu despre ce se află dedesubt.
Ştii, Christina, uneori mă întreb de unde-ţi vin toate astea.
Dinspre partea mamei.
- Nu mă aştepta. - Nu te aştept.
Şi Otter m-a întrebat: "E oarbă?"
Iar Ely vrea să ştie dacă eşti liliac.
Pentru că...
Vrei vin alb sau roşu?
- Roşu. - Roşu să fie.
Darrel ar bea bere la absolut orice.
Dacă ar avea la cină un butoiaş cu bere, l-ar bea pe tot.
- Vrei să comanzi? Chelner! - Da.
- Mă întorc imediat. - Bine.
Vezi? Un lucru ca ăsta l-ar scoate pe Darrel din sărite.
"Acum eşti aici", ar spune. "Aşa că ia comanda!"
Vorbeşti mult despre Darrel.
Păi... da.
Am fost căsătoriţi şapte ani. Nu ţi-a spus asta?
O fi uitat.
Da, e tipic pentru el. Mă duc niţel la toaletă.
Mulţumesc mult.
- Helen? - Frank!
- Helen... - Frank Beardsley. Ce faci?
- Dar tu... - Nu, nu! Spune tu primul.
- Lau cina cu... - Frank, Max Algrant.
Încântat de cunoştinţă.
- Cum de te-ai întors aici? La loc. - Mulţumesc.
Sunt aici dintotdeauna.
N-am vrut să-mi cresc copiii printre "bogătaşii" de la New York.
- Da. Ai dreptate. - Da.
- Ai venit pentru reuniune? - Nu.
M-am întors aici cu toată familia.
Sunt şef la Academia Pazei de Coastă.
Şi amiral. De-asta port uniformă.
- Amiral! Cu familie! - Da.
- Ei bine şi tu... E minunat, adică... - Da.
- Suntem gata. - Bine.
- Mi-a făcut plăcere să te revăd. - Şi mie.
Pa.
- Te-a zăpăcit medalia lui de merit? - Taci, Max!
Helen White.
Sunt 16.137 de persoane cu numele ăsta.
Al naibii de simplu, internetul!
O, Doamne!
E însurat.
Cum a mers cu Claudia? E o partidă bună, nu?
Da. Mă mir că ai putut-o lăsa să plece.
- Ţi-a spus că e fosta mea soţie, nu? - Da, a venit vorba şi despre asta.
De ce, ai cerut referinţe?
Dacă mă urăşte pe mine, nu-i un motiv ca voi să nu vă înţelegeţi.
Ştii peste cine am dat la restaurant? Peste Helen White.
Nu-ţi spune nimic numele ăsta?
Helen White? Stai o clipă!
Acea Helen White? Cu care trebuia să te însori?
Fie soarta e la mijloc, fie o belea.
Arăta fantastic. Dar cred că e căsătorită.
Era cu un tip şi purta verighetă.
Atunci e o belea. La ce te gândeşti, Frank?
Nu ştiu. N-am dormit toată noaptea, am controlat-o pe internet.
Doamne, Frank, ai controlat-o pe soţia altuia?
Da. Ce crezi că înseamnă asta?
- Nu ştiu. Ceva pervers. - Ei bine, nu e.
Doar că îmi doresc să ne mai întâlnim.
REUNIUNEA ŞCOLII NEW LONDON
Îţi aminteşti de picnicul din ultimul an, organizat pe malul râului?
- Furtuna? - Da.
Toată lumea ţipa. Apoi ne-am ascuns sub barcă...
Da... Pe urmă, deşi ploaia a stat, noi n-am mai ieşit.
Da.
Oricum...
Max ăla e un tip norocos.
Max? A, crezi că sunt cu Max? Nu.
Dar porţi verighetă.
Da... N-am scos-o niciodată de pe deget.
Soţul mi-a murit acum patru ani. Într-un accident de maşină.
Îmi pare rău... Înţeleg.
Şi eu mi-am pierdut soţia acum câţiva ani.
- O, Frank, îmi pare rău. - Flashback!
Frank şi Helen ţinându-se de mână.
- E atât de drăguţ! - Vrei să dansezi?
Şi câţi copii ai?
Dar tu?
Spune tu primul.
Ei bine, uite...
Până la urmă tot o să afli, pentru că sunt prea mulţi ca să-i ascund în dulap.
Am opt copii.
Eu... am... zece.
- Zece? - Zece.
- Nu se poate! - Ba da. Zece.
Am avut patru şi am adoptat şase.
Adică, nu intenţionat.
Eram părinţi temporari şi pur şi simplu ne-am îndrăgostit de toţi copiii, aşa că...
- i-am adoptat. Probabil pare o nebunie. - Nu trebuie să-mi explici.
Nici eu nu credeam că o să îmi placă atât de mult să fiu tată.
Soţia mea a vrut o familie numeroasă.
Iar acum mi se pare cel mai firesc lucru din lume.
E chiar adevărat ce ni se întâmplă?
Sper.
Aşa că... am cerut-o în căsătorie.
- Şi am acceptat! - Poftim?
A fost ceva foarte spontan şi romantic!
- Te-ai căsătorit? - Fără să ne spui şi nouă?
Da. Da...
Domnule, când ai fost trimis pe insula Guam, cel puţin am primit un e-mail.
- Cine vrea să ia primul cuvântul? - Îmi dai voie?
- Da, Jimi. - Ai înnebunit?
Bine. Linişte!
Eu am cuvântul.
E un om minunat.
Şi-mi pare rău că nu v-am inclus şi pe voi. Iar el are...
- Zece copii?! - Măi, copii...
Nu se poate. Hai să facem...
Copii!
O să ne distrăm...
Veţi avea zece noi fraţi şi surori.
Bine, copii. Haideţi! O îmbrăţişare în grup. Hai!
O să fie distractiv.
Dar unde o să locuim?
La să vă număr. Avem...
5, 10...
15, 16, 17, 18.
Plus purcelul. Toată lumea e prezentă.
Înainte să luaţi o pauză ca să mergeţi în dormitor,
aţi putea să îmi arătaţi şi mie unde mă cazez?
În spatele bucătăriei, dnă Munion. Cum vă place locul?
- Are un anumit... - Farmec.
Miros. De boia amestecată cu un iz de... câine ud.
Suntem foarte bucuroşi că vă place locul.
- Echipaj! - Copii!
În regulă, copii, adunaţi-vă pentru împărţire.
- A cui? - A camerelor.
Toată lumea cu ochii pe tabel. Camerele vă sunt numerotate.
Programul de mers la baie e codificat pe culori.
E un lucru bun. Excelent!
Pentru că toţi avem nevoie de puţină organizare.
Aşa este, scumpule. Ai făcut o treabă minunată.
Fantastic. Mama se mărită, iar noi suntem planificaţi.
Întoarce-te, Fiona! Vino înapoi! Fiona!
Ce insignă e asta? Arată destul de bine.
- E pentru jupuirea animalelor. - Mamă!
- Gata! - Ai o boală.
- Ce faci? - Se numeşte decorare.
- Nu, se numeşte vandalism. - Mă rog.
- Nici vorbă! - Nici vorbă!
Vino înapoi, Fiona! Întoarce-te!
- Scuipă-l! Scuipă-l! - Ce se întâmplă?
Hai, dă-mi-l!
Unde mi-e telefonul mobil?
Eşti mort!
- E doar un porc! - Nu porcul, ci tu!
Mamă, nu mă lasă în pace! Fugi, Fiona!
Copii!
- Mi se pare că se împrietenesc. - Mie nu prea mi se pare, Frank.
- Au nevoie de un imbold. - Un imbold?
Da. La loţiunea de plajă. Am un plan.
Bine.
Toată lumea, ce părere aveţi despre Drumul Meu?
Cine va naviga cu asta?
Noi, familia Beardsley, o să navigăm,
în timp ce voi o să staţi în cabină, să vă scobiţi în nas.
Nu, noi toţi vom naviga cu ea.
O să lucrăm împreună, că tentaculele unei caracatiţe conduse de acelaşi creier.
- Copiii mei au creiere separate, Frank. - E doar o figură de stil.
- Ba nu este. - Ai încredere în mine.
După o oră împreună pe mare, or să devină cei mai buni prieteni.
Bine, pregătiţi-vă de întoarcere.
- Întoarcem! - Întoar... ce?
Păzea!
N-a fost nimeni atent când am explicat procedura navală standard?
Mi-a intrat în ochi loţiunea de plajă, dragule.
Bine, hai jos, să te speli.
- William, ia cârma. - Să trăiţi, am înţeles!
- Doamnă Munion, vi-i lăsăm în grijă. - Nici o problemă.
- Pleacă de aici cu camera de filmat! - Dar captez adevărata viaţă pe mare.
Ce ai zice să captezi un pumn în faţă?
la uitaţi, Otter a făcut pe el!
N-am făcut! E doar apă!
Nu miroase a apă.
- O să-i spun tatălui nostru! - O să-i spun mamei mele!
Nu mă simt prea bine.
Priveşte linia orizontului. Îţi aduc niţică bere de ghimbir.
- Kelly, pregăteşte-te să ridici pânzele. - Da, să trăiţi.
Ce faci? Ai grijă.
Ridică vela!
Hei! Daţi-mă jos!
Daţi-mă jos de aici, monştrilor!
- Ce ratat! - Da?
Hai să vedem cât de amuzant se vede din apă!
- O să mă omoare! - Încetează!
Fugi!
Ce scârbos!
- Ce se întâmplă? - Întoarcem!
William! Întoarce!
- William! - Ce se întâmplă?
N-am nimic, scumpo.
Asta e procedura navală standard?
Nu.
Ţi-a scăpat o pată micuţă. Lasă...
Care e problema?
Renunţ la visul de a-mi vedea familia formând o echipă de navigatori.
Bine, ia partea frumoasă a lucrurilor:
ai petrecut toată ziua pe mare cu mine.
Da. A fost plăcut.
A fost "plăcut"? Atât?
- Îţi arăt eu ce înseamnă plăcut. - Da?
Vă auzim!
Ba nu ne auziţi.
Poate ar fi bine să nu facem deloc zgomot.
Mai puţină gălăgie!
Lasă, mie îmi place să le ascult vocile. Mă adorm.
Ei bine, mie îmi place liniştea. Acum tăceţi!
- Ia ţine-ţi gura, ratatule! - "Ţine-ţi gura" e o vorbă urâtă.
- Poate dacă am fi foarte, foarte... - Tăcuţi...
În familia asta sunt numai nebuni!
Poate dacă am avea o uşă care să se închidă...
Da. Mâine.
Mamă!
Fă-o să înceteze!
Ce zgomot!
Deşteptarea! E 6:05.
E timpul să vă treziţi! Haideţi!
Mişcaţi-vă!
Dumnezeule! Cine omoară o capră?
În regulă! Lată programul de latrină!
Aveţi câte şapte minute fiecare. Nu le irosiţi.
De ce mă simt deodată ca la închisoare?
Te-a găsit poliţia modei?
Trosc! Aşa, fată!
- De ce ai dat alarma, amirale? - Nu e alarmă, William.
Ne-am dublat forţele, iar asta cere o coordonare sporită.
Fii liniştit, curând vei ajunge să faci asta şi în somn.
Dorm şi acum.
- Îmi dă cineva fasolea? - Daţi-mi cerealele.
Kelly, te rog dă-mi o clătită.
Eu nu vreau.
Şuncă, te rog.
Mulţumesc.
Stai aşa, vreau şi eu.
- Ce-mi place untul! - Haide.
Dă-mi siropul, te rog.
Vrea cineva fulgii mei de ovăz?
Îmi pare rău, William. Era tema ta pentru acasă?
Ascultaţi!
Înainte să plecaţi la şcoală, trebuie să mai faceţi ceva.
- Gata toată lumea? - Da.
Salut, aici Frank, Helen, Harry, Bina, Naoko, Michael, Aldo,
Joni, Phoebe, William, Otter, Ely, Christina,
Ethan, Mick...
Hei, voi sunteţi monştrii?
Am auzit că aveţi vreo 25 de fraţi şi surori.
- Nu, doar 16. - Nasol!
Amice, am auzit că toţi dorm în sertare!
Şi că, de săraci ce sunt, împart aceeaşi pereche de chiloţi!
18 copii! Omule, e ca în serialul "Familia Brady".
Înmulţit cu trei. Staţi un pic!
De trei ori "Rezervare pentru cinci persoane" plus "Cei trei fii ai mei".
Ce vreţi? Îmi place matematica.
Incredibil! După ce că sunt silită să o aud acasă,
trebuie să-i ascult şi cântecele din turneu?
Nu orice fel de muzică are nevoie de dansatori în fundal.
Numai muzica bună.
- Salut! - Salut!
Las-o baltă.
Despre ce vorbeşti?
Îl cunosc pe Nick de ani de zile. E drăguţ, dar absolut superficial.
Dar poate e genul tău.
Unde-i amiralul? Vreau să depun o plângere oficială împotriva lui Phoebe.
E îngrozitoare!
Probabil caută noi moduri de a ne distruge vieţile.
E absolut ridicol! Fiindcă s-a însurat, suferim cu toţii!
- Nu neapărat. - Ce cauţi la calculatorul tatei?
Făceam câteva mici schimbări în program.
Clandestine, desigur.
Aşa mai merge.
Mai repede! Trebuie să mă pregătesc pentru şcoală!
N-ai destulă fată ca să ţină atâtea farduri!
Ia-ţi un ceas, hipioato. E rândul meu la baie!
Are dreptate. Noi eram înainte.
Nu se poate. Am verificat aseară orarul. Maimuţoii ăştia trebuie să-l fi schimbat.
- Ar trebui să le tragem o bătaie! - Da.
Nimic nu spune "e timpul să ieşi din baie" ca...
Arde!
Coborâţi, toată lumea! Jos!
Haideţi, cu toţii!
Pe uşă!
Afară!
- Victorie pentru copiii familiei North! - Da!
Hei! Hai să ne uităm la ei!
- Frumos prosop, Christina! - Mda, drăguţi chiloţei, William!
- Sunteţi morţi, fraţilor! - Cel puţin o să fim curaţi.
Puteţi să vă apropiaţi unul de celălalt?
- Naoko, ce faci? - Transmit în reţea.
Zâmbiţi, vă rog!
Haideţi, copii.
Lată modalitatea de a lua cuvântul.
Şi aici nu-i un complet de judecată.
Deci, oricine vorbeşte se poate exprima fără teamă.
Şi fără să fie întrerupt. William, începe tu.
Haide! Spune ce simţi nevoia să spui.
Staţi! Careva dintre voi trebuie să aibă ceva de spus.
Dacă îmi daţi voie să intervin...
O să iau eu cuvântul. Am ceva de spus.
În interesul transformării acestei case într-un cămin,
am făcut o diagramă a turelor de cart.
- Cred că glumeşti. - E o glumă?
Amiralul nu glumeşte niciodată în materie de diagrame.
Ascultă, mamă, ori plecăm, ori întârziem.
- Să mergem. - Da, să mergem.
După ore, vreau să veniţi direct acasă,
pentru că trebuie să mergem să rechiziţionăm provizii.
- Sunteţi liberi. - Să mergem.
Frumoasă diagramă, Frank.
Te-ai străduit mult pentru ea.
Şi ăsta e ceva unic.
Dă-mi-l.
Of, a fost un dezastru.
Cel puţin n-a curs sânge. Încă.
- Ce mai faci? - Salut, Christina.
M-ai minţit. Ai spus că e ratat.
Chiar e un ratat. Dar unul foarte sexy.
Mişto.
Mulţumesc pentru avertisment, surioară.
Fii sigură că o să-ţi întorc serviciul, cu prima ocazie.
Pare o fată de treabă.
REPARAREA PEREŢILOR - CĂLĂFĂTUIRE
Amirale, ne construieşti, mie şi lui Aldo, o ladă cu nisip?
Desigur, pe măsură ce avansăm cu casa.
Da! O ladă cu nisip!
Bine, echipa albastră la tencuit. Echipa roşie la izolaţii.
- Băieţi, potoliţi-vă! - Nu te-am lovit.
- Dă-mi-o înapoi. - Vrei mingea?
- Du-te şi ia-o. - Unde s-a dus? Prinde-o!
Hei, amice, îmi dai o mână de ajutor?
- A mea e! Ba e a mea! - E a mea! A mea!
Dă-mi-o! E mingea mea!
Bună, tată! Cum opreşti chestia asta?
Eu nu ştiu.
Otter!
- Învârte volanul! - Ely!
Opriţi, opriţi! Frânaţi!
Cu asta? Unde-i frâna?
Trage mânerul ăla! Eu nu ajung. Trage mânerul!
- Celălalt mâner! - Asta e.
Otter! Trage mânerul!
Celălalt! Celălalt mâner!
Trage...
- Ce facem? - Coborâţi!
Ely! Otter! Ely!
Tată, eşti teafăr? Lasă-mă să te ajut!
- Unde sunt băieţii? Otter! - Poftim?
- Unde sunt băieţii? - Nu ştiu.
Otter!
Opriţi!
Da! O ladă cu nisip!
NISIP
- Cum merge treaba? - Bine.
Am comandat o piesă cu care totul o să meargă strună cât ai clipi.
Văd că te străduieşti, nu glumă, să schimbi becul ăla.
Un far fără lumină e o simplă casă.
Ceea ce e o problemă, pentru că...
Ţi-am spus vreodată povestea frumoasei paznice de far?
Frumoasa paznică de far? Nu. Cred că mi-aş fi amintit.
A fost odată ca niciodată o frumoasă paznică de far.
Stai niţel! Credeam că paznicii de far
sunt nişte bătrânei cu haine de ploaie şi cu bărbi lungi.
Nu. Asta era o adevărată "bucăţică".
Avea părul lung, roşcat, era înaltă
şi avea un trup incredibil.
- Oricum, soţul ei era marinar... - O, ador marinarii.
Şi se temea că, în vreme ce el era plecat, ea avea să-şi găsească pe un altul.
- Nu! - Aşa că soţia i-a spus:
"Cât timp lumina farului nu se stinge, inima mea îţi va aparţine."
De atunci, de câte ori el pleca pe mare,
era de ajuns să privească în urmă şi să vadă luminiţa aceea,
ca să ştie că iubita lui îl îndrăgea.
- Frank? - Da, frumoasa mea paznică de far.
Oare facem ceea ce trebuie?
- Am avut un început dificil. - Da.
Vino încoace, să-ţi arăt ceva.
Bine.
Vezi? E sistemul prieteniei.
Chiar în clipa asta, ne formăm ca familie.
Da. Ştii, chiar ar putea merge.
- Trebuie s-o întorci! - Ştiu, Lau.
- Mai gros, Kelly! Mai gros! - Ştiu.
Otter şi Ely, vă jucaţi afară.
Ethan şi Aldo, vă jucaţi înăuntru.
- Marisa şi Bina... - Putem să plantăm flori? O grădină?
Cred că e o idee grozavă.
Ne rămâne timp pentru o plimbare cu maşina.
Voiam de mult să te duc într-un loc romantic.
Să-mi iau cheile.
Doamnă Munion, aveţi grijă puţin de copii?
Sigur. O să-i ţin sub cheie.
Bine.
Ei, nu chiar sub cheie. Doar să-i verificaţi din când în când.
Ne întoarcem repede. Vă lăsăm în grija doamnei Munion.
În sfârşit, un moment numai al nostru.
Scuzaţi-mă!
Ne pare rău. Controlam calitatea.
- Testam produsele. - Ne pare rău!
- Las-o aşa. Haide. - Mii de scuze.
- Îmi pare foarte rău. - Să-l încercăm pe ăsta.
- Vai! - Sau mai bine să mergem la canapele.
De ce trebuie să muncim atât ca să locuim cu ticăloşii ăştia?
Atunci ce propui?
- Ce, le arunci o bombă "parfumată"? - Ia lecţii de la maestru!
- Hei! - Ai grijă! Nenorocitule!
Ratato!
- Faci pe prostul! - Întoarce-te aici!
- Doar n-ai dat cu vopsea pe mine?! - Ce spui?
- Aia e cămaşa mea? - Cea pe care tocmai ai stropit-o?
- Ba da. Slavă Domnului! - Scoate-o!
- Cum îndrăzneşti? - Să nu...
- Termină! - ... îmi mai porţi hainele!
- Hei, asta nu e o excavaţie! - Nu eşti şefa noastră!
Aşa?
- Arată-le! - La asta.
- Ăla e eroul meu salvator! - Îl iau eu.
- Dă-mi-l înapoi. - Nu.
Ratatule! Loveşte-l cu scaunul!
Ce e zgomotul ăsta?
Rataţilor!
Tapetul meu!
- Ce se întâmplă aici? - Se pare că aţi dat de bucluc.
Mânjeşte-l, Jimi!
Staţi! Staţi! Opriţi-vă!
Încetaţi!
Băieţi!
Ho! Staţi!
Aţi vandalizat casa! Aţi distrus curtea!
Şi aţi vopsit porcul.
Aţi transformat o intrare veche de 200 de ani...
- într-o pictură de Jackson... - Pollock.
Pollock!
- Ea e de vină, că mi-a luat cămaşa. - N-am terminat!
Eu şi mama voastră ştim că nu vă înţelegeţi.
Dar prefaceţi-vă că o puteţi face, până o s-o faceţi într-adevăr.
Şi până nu vă daţi seama de ce credem că sunteţi cu toţii...
Până nu...
Până nu vă daţi seama de ce credem că toţi sunteţi minunaţi,
vă cerem un nivel minim de civilizaţie şi cooperare,
altfel "pun ciocanul pe voi".
- Un ciocan adevărat? - Nu. E doar o metaforă.
- Mi-e frică. - Nu trebuie, Aldo. Nu fi speriat.
- Ba sunt. - Să aduc ciocanul, domnule?
Nu-i un ciocan adevărat. Doar unul închipuit.
Am spus-o pentru efect.
Gândiţi-vă toţi la ce v-am spus. Mai puţin partea cu ciocanul.
Da, uitaţi de ciocan.
Hai să facem curăţenie.
Dar mai întâi vreau să vă îmbrăţişaţi.
- Hai! Aşa te vreau. - Bine.
- Adică să ne îmbrăţişăm de-a binelea? - Exact!
Frank!
A... da. Ei bine, echipaj...
hai să facem... chestia cu îmbrăţişarea.
E un ordin. Veniţi.
Aşa!
Nu simţi dragostea, scumpule?
Gata, toată lumea, e timpul să încheiem un armistiţiu.
- Nici nu mă gândesc. - Peste cadavrul meu.
Trebuie să ne unim împotriva duşmanului celui mai de temut.
Un duşman pe nume mama şi tata.
Ce tot spui?
Adică suntem total incompatibili, dar părinţilor noştri nu pare să le pese.
Exact. Suntem toţi amestecaţi în asta.
Unii suntem amestecaţi în asta, alţii sunt dornici să acapareze piaţa iubiţilor.
Mi-ai furat cămaşa. Acum suntem chit, majoreto.
Haideţi, nici unuia dintre noi nu îi place situaţia.
Dar dacă vrem să ieşim din ea, să nu ne mai certăm: să-i facem pe ei să se certe.
- Serios? - Şi cum o să facem asta?
Uşor. Cine ştie mai bine ca noi ce îi agasează pe părinţii noştri?
Helen!
- O fac eu! O fac eu! - Ba eu!
... la Washington, vă prezentăm Jurnalul Matinal al Soldatului.
Aici Beretele Verzi...
...640 de puncte, iar Patriots încearcă să obţină 3.
- Copii, unde sunt verdeţurile? - Se pare că Frank a fost la cumpărături.
Ce miroase aşa? Doamne...
- E de-a dreptul barbar. - E ficat?
- Să aducem ceai? - Ar fi minunat.
Îmi place să beau ceai după-amiaza.
Şi mie îmi place ceaiul, dar trebuie fiert.
Helen!
Atenţie!
Pe umăr arm'!
La dreapta!
Prezentaţi arm'!
- Fiţi gata! - Arătaţi bine, domnilor.
- Nu-i aşa? - Fiţi gata!
- Foc! Încărcaţi! Foc! - Frank.
- Baionetă la armă! - Frank!
- Dacă aduce ciocanul? - Nu are nici un ciocan.
Nu cumva o facem prea de tot?
Nu mă simt bine că îi punem pe cei mici în pericol.
Ai încredere în mine. Sunt apăraţi biologic de factorul de drăgălăşenie.
O să fie grozav.
- Staţi! - Nu-i aşa că e frumos?
A fost ceva... foarte răutăcios.
O ce se întâmplă?
Băieţi... N-a fost o idee prea bună, ce ziceţi?
- Nu. - Nu.
Era foarte important pentru tatăl vostru, aşa că trebuie să-i cereţi scuze.
- Ne pare rău. - Bine, mergeţi să vă jucaţi.
Asta e tot? "La joacă"?
Au patru ani, Frank. Ce să le mai fi făcut? Ciocanul?
- Există şi alte... - O palmă la fund?
Nu, scumpa mea, fireşte că nu. Nu ne batem copiii la fund.
Amiralul o face.
Ce?
Uneori, o palmă la fund transmite un mesaj clar.
Ei bine, n-o să-i baţi la fund pe copiii mei.
Credeam că sunt ai noştri.
N-o să-i baţi la fund pe copiii noştri.
Atunci, foarte bine. Să-i lăsăm să-şi facă de cap.
Credeţi că planul nostru funcţionează?
- Asta ţi-a răspuns la întrebare? - Da!
Comisia a fost impresionată, Frank. Frumoasă treabă.
Îmi iau munca foarte în serios.
Nu cred că ofiţerilor superiori le-a scăpat asta.
- Ofiţerii superiori, dle? - Eu sunt unul dintre ei şi am remarcat.
Nu-mi place să fac complimente. E ceva lipsit de bărbăţie.
- Mulţumesc. - Dar ce naiba!
Sunt mândru de tine, Frank! Meriţi tot ce eşti pe cale să obţii.
- Helen! - Da.
- L-am convins pe cei de la Saks. - Poftim?
- Am semnat contractul cu Saks. - O, Max! Am semnat cu Saks!
Nu-mi vine să cred!
Nu te entuziasma prea tare. Vor să vadă, până vineri, o duzină de modele noi.
Până vineri? Sunt emoţionată şi speriată.
Vei reuşi. Acum, cel puţin, poţi conta pe sprijinul lui Frank.
Da, bănuiesc că da.
Trebuie să închid. Am o grămadă de treabă.
- Îţi plac mai mult ăştia? - Nu.
- Bine. Atunci, cred că eşti gata. - Mulţumesc.
Te iubesc.
- Îmi pare rău pentru tablă, amirale. - Nici o problemă, marinarule.
De ce nu o săruţi, ca să vă împăcaţi?
Dna Munion nu-i chiar atât de rea.
- Nu mai întinereşti. - Ne lăsaţi puţin singuri?
Bine. Am plecat.
- Îmi pare rău pentru cele întâmplate. - Şi mie.
Cum a mers şedinţa? Au zis ceva despre promovare?
Nu chiar. Oricum, era un vis prea frumos.
- Oare? - Nu scapi de mine aşa uşor.
- Cum ţi-a mers azi? - O, azi...
Să vedem: am mâncat, am muncit niţel
şi am încheiat o afacere uriaşă, cu Saks, de pe Fifth Avenue.
- Nu se poate! - Ba da!
Minunată veste! Fantastic!
- Sunt foarte mândru de tine! - Abia aşteptam să-ţi spun.
Excelent. Cum te pot ajuta?
- Cu ce să te ajut? - Sunt gata.
- Nu-ţi trebuie ajutor să organizezi studioul? - Nu. E gata de lucru.
Desigur, draga mea.
Bine, mă gândesc eu la ceva.
Copii! La fiţi atenţi!
Mama voastră o să fie foarte ocupată în următoarele două zile.
Aşa că vreau ca fiecare să vă purtaţi exemplar. E un ordin.
Noi ne purtăm mereu exemplar, domnule.
- Ethan! - Fugi de dna Munion!
Scuze. Aldo! Ne scuzaţi! Băieţi!
Cred că o să facem şi curăţenie.
În regulă. Pe loc repaus.
Pe aici!
Curăţenie? Cheamă-i pe ceilalţi. Ştiu cu ce să începem.
Rufele colorate. Care se calcă.
Albiturile.
- Rufele astea sunt încă ude. - Ciorapi.
- Michael, n-ai uitat nimic? - Mai taci.
Ăştia sunt ai mei.
- Aţi făcut-o? - Da.
Copii!
Nu înţeleg.
Unde sunt nasturii albaştri de catifea?
Auzi? De ce ar face cineva una ca asta?
- Dar e ordonat. - Nu, dragă. Nu pot lucra în ordine.
Am termen-limită. O, Doamne, n-am să găsesc nimic din ce-mi trebuie.
Taiorul din piele întoarsă era sub haină albastră de blană. Mai ţineţi minte?
- Unde-i imitaţia din piele de crocodil? - Am vrut să-ţi facem o surpriză.
Am crezut că o să-ţi placă.
Amiralul spune mereu că o corabie curată e o corabie fericită.
Locul ăsta e în perfectă ordine.
Chiar trebuia să faci asta, Frank?
- Poftim? - Ştii, Frank...
Îţi înţeleg nevoia patologică de a organiza restul casei, dar aici e spaţiul meu!
Trebuie să-mi arăţi puţin respect. Mă omori, Frank.
Îmi scapă ceva?
Da!
Nu crezi că exagerezi un pic?
Eu? Ştii ceva? Las-o baltă, Frank.
Tu erai gata să-i baţi la fund pe băieţi
pentru că ţi-au distrus tâmpenia aceea de schemă organizatorică,
dar mie nu-mi dai voie să mă supăr pentru atelierul meu.
De fapt, nu intenţionam să-i bat. Iar schemele nu sunt prosteşti.
Ştii ce păţeşte o corabie dezorganizată? Se scufundă.
Casele există ca să te exprimi liber, nu ca să faci impresie bună.
Regret, dar în armată nu prea e loc pentru "exprimarea liberă".
Sigur, doar că noi nu suntem în armată, Frank. Numai tu eşti.
Credeam că, poate, o să lucrezi mai bine într-un atelier curat.
Ştiam eu! Ştiam că tu i-ai pus să facă asta!
În nici un caz!
Poate nu explicit, dar în felul tău milităros, ordonat,
înregimentat, depersonalizat...
- Ai omis "obsedat de autocontrol". - Şi asta, da.
Chiar crezi cu adevărat?
Da, chiar cred.
Atunci mi se pare că... am să dorm în altă parte.
Am s-o repar.
Drumul meu
Ofiţerul doarme.
Hai, Kelly!
Haide, Kelly!
Fiţi agresivi! Agresivi! Hai!
Fiţi agresivi! Haide! Fiţi agresivi!
Acum ridicaţi mâinile aşa şi fluturaţi-le, ca şi când nu v-ar păsa.
Dacă şi voi credeţi că Kelly e cea mai bună...
- să vă aud zicând: oh, da! - Oh, da!
- O, da! - O, da!
Hai, Kelly! Hai, Kelly! Cealaltă echipă e...
- Puturoasă! - Tremură de parcă ar fi...
- Gelatinoasă! - Avem surori din...
- New Delhi! - Hai, Kelly!
Hai, Kelly! Cealaltă echipă e puturoasă!
Tremură de parcă ar fi gelatinoasă!
Avem surori din New Delhi!
Haide, Kelly!
Bine. Faza a doua.
Cred că mai e nevoie doar de un singur lucru grav ca să îi scoatem din sărite.
Poate dacă te-ar prinde cu Phoebe?
- Eşti de-a dreptul pervers. - Bine, atunci pe tine şi pe Phoebe.
Poate mă prind strângându-te de gât...
Fiţi atenţi, comandantul se întoarce în weekend-ul ăsta.
Tata şi mama merg la dineu la administraţie, iar dna Munion are liber.
Două cuvinte: "Petre" şi "cere".
- Petrecere. - Da. Am înţeles.
Genială idee, pentru că mamei n-o să-i pese, iar Frank are s-o urască.
Sunteţi gata? Să ne apucăm de treabă.
Nu pot acum! Mai am de făcut vreun milion de afişe pentru alegeri!
Da? Sunt cumva pentru promoţia din '59?
N-ai putea fi ales nici monitor cu astea. Uite...
Imaginează-ţi asta în 3 culori pictate cu spray.
Drăguţ. Iar eu cunosc nişte agenţi grozavi pentru campanie.
BEARDSLEY PREŞEDINTE
- Beardsley preşedinte! - William Beardsley.
Greg. Votează cu William Beardsley. E un tip nemaipomenit.
Bine.
Ce e?
Mulţumesc.
William Beardsley candidează la preşedinţie.
Votaţi-l pe Beardsley.
Votaţi-l pe Will!
- Poftim! - Mulţumesc.
Treaba asta m-ar putea ajuta să fiu ales.
Da. Lumea ar putea crede că eşti un ins de treabă, dacă nu te-ar cunoaşte.
Ha! Ce amuzant.
Ne întoarcem după miezul nopţii. Ai grijă să se culce copiii.
Distracţie plăcută la dineu!
- Eşti gata? - Da. Stai un minut.
- Mă cronometrezi? - Nu.
Nu. Bine.
Mamă, eu şi William voiam să întrebăm dacă putem invita câţiva prieteni.
După ce îi trimitem la culcare pe cei mici.
De necrezut.
Putem, mamă?
Da, draga mea. Distracţie plăcută!
- Mulţumesc. Şi vouă. - În regulă, scumpo.
A înghiţit momeala. Unde sunt cei mici?
M-am ocupat eu de ei.
Daţi berea pe gât!
Doamnelor şi domnilor!
Mai întâi vreau să le mulţumesc amiralului Beardsley şi soţiei sale, Helen,
pentru această seară minunată.
Frank, conduci un echipaj unit.
Ar trebui să mă vedeţi pe apă.
Aşa că astă-seară îl recomand călduros
pe amiralul Frank Beardsley
ca succesor al meu la comandă.
Frank, în calitate de comandant, o să fii pe mare
dorindu-ţi să fii acasă.
Sau o să fii în Washington, dorindu-ţi să fii pe mare!
Să ne ridicăm şi să-l aplaudăm pe comandantul
Frank Beardsley.
Mulţumesc, dle comandant Sherman.
Ştiu că...
postul acesta este o ocazie incredibilă...
şi o mare cinste.
Dar abia am venit aici, la Academie
şi nu ar fi cinstit faţă de cadeţii mei,
cum nu ar fi nici faţă de noua mea familie,
care aproape depăşeşte ca număr cadeţii.
Aşa încât, domnule...
trebuie, cu respect...
să refuz propunerea.
Şi sper că ştiţi cât sunt de onorat.
Nu vrei să te mai gândeşti? Noaptea e un sfetnic bun.
Nu, domnule, sunt sigur. Mulţumesc.
- O fac eu. - Ce-i cu băiatul ăsta?
Vreţi să vă mai gândiţi, la noapte. Înţeleg.
- Ce se întâmplă, dragă? - Ce faci?
N-avea grijă. Uite, câştig bani,
dar am să îi împart cu ceilalţi, mai puţin onorariul de 10%.
Ce se întâmplă? Nu am comandat nici o bere!
Nu te uita la mine. Am vrut să-i despart pe părinţii noştri, nu să ajung la închisoare!
- Nu am comandat nici o pizza! - Ei bine, cineva a comandat.
Şi cineva îmi datorează 379 de dolari. Plus bacşişul.
- 379 de dolari?! - Plus bacşişul.
Mă întorc îndată.
Dezgustător!
Christina! Ce petrecere reuşită!
Bună, Nick!
Phoebe e afară, încercând să strângă banii pentru pizza.
- Poate că am venit să te văd pe tine. - Pe mine?
Nu cred că te interesez cu adevărat.
Eşti sexy. De ce n-ai face-o?
Nu ştiu. Poate pentru că...
Phoebe e sora mea.
- Salut, Phoebe! - Dispari, ratatule!
- Ascultă, îmi pare sincer rău. - Nu, mie îmi pare foarte rău.
Să ne promitem că nu mai lăsăm nişte băieţi să se amestece între noi.
Da, ca şi când ar fi cu putinţă!
Hai!
Nu!
Care-i treaba, nene?
De ce nu te linişteşti, Frank?
- Drăguţă pălărie! - Salutare, scumpete!
O, Doamne!
- Jimi, te-am căutat peste tot. - Poftim.
Phoebe!
- Bună! - Ce se întâmplă aici?
Mama ne-a dat voie să invităm câţiva prieteni.
- Ai fost de acord cu aşa ceva? - Nu. Phoebe...
Am spus doar că poţi invita câţiva prieteni.
Nu că aş fi de acord cu aşa ceva.
Unde sunt ceilalţi? Unde sunt cei mici?
Mai... vreau... ciocolată.
Să ridice mâna cine locuieşte aici.
Ceilalţi, dacă vă mai prind peşte cinci minute,
veţi fi înscrişi cu forţa în Paza de Coastă a Statelor Unite.
Domnule, mai e problema celor 379 de dolari, plus bacşişul...
La bucătărie!
Haideţi, toată lumea, alinierea!
Am spus să vă aliniaţi!
Dylan, Phoebe, sunt foarte dezamăgită de voi.
Dezamăgită? Aşa eşti, Helen? Dezamăgită?
- William, Christina, un pas înainte. - Frank, ia-o încet!
Nu, Helen. Prea multă lume a luat-o încet pe-aici. Şi nu mai merge.
N-ar fi trebuit niciodată să-mi nesocotesc propria judecată. De aceea există reguli.
Tu auzi ce spui? Nu toate se rezumă la reguli.
Vorbeşti ca un robot militar, Frank!
Da? Iar tu vorbeşti ca o excentrică, "liberă să fie cum vrea"!
Aveţi o oră la dispoziţie să curăţaţi mizeria asta.
Nu e nimic rău în a avea reguli.
Toată lumea trăieşte după ele. Universul întreg li se supune.
Frank, atunci e ultimul lucru de care au nevoie de la mine aceşti copii.
Eu ştiu o singură regulă: că oricând totul se poate sfârşi.
Poate dispărea pe vecie.
Şi atunci cine mai are nevoie de reguli?
Nu mai pot trăi aşa, Frank şi nici copiii mei.
Nu ştiu ai tăi cum reuşesc.
Copiii mei se înţelegeau foarte bine până să ne mutăm împreună.
Totul era în cea mai bună formă.
Frank!
Evident că ne-am implicat prea grabnic în asta.
Am crezut că putem relua ce începusem în liceu, dar...
se poate că totul s-a întâmplat mai de mult decât ţineam minte.
Poate.
Ştii ceva, Frank?
Cred că ar trebui să accepţi postul acela.
- Nu-l vreau. - Ei, haide!
Ştim amândoi ce îţi spune "judecata ta", aşa-i?
Ştii ceva? Pleacă! Te rog!
Asta înseamnă că n-o să mai fii fratele meu?
Nu ştiu.
Să înceapă petrecerea! Cine vrea o gustare?
În seara asta Helen a adormit plângând.
Ar trebui să ne fie ruşine. E numai vina noastră.
Da. Cu tembelul de taică-tău, mama era mai fericită ca oricând.
Iar noi am dat-o în bară.
Dar asta am şi vrut, vă amintiţi? Două familii separate!
Da, dar n-am ştiut că o să fie aşa.
Aşa e.
- Alo? - Bună.
Eu sunt.
Bună.
M-am gândit mult la ce mi-ai spus
şi cred că o să accept postul.
Frank, trebuie să le spunem copiilor.
Le spun eu.
Bine.
- Ne mai vedem. - La revedere.
la uite cine vine! Ciudaţii!
Da, de ce nu vă duceţi acasă, la bocancul vostru?
- Taci! - L-ai spus să tacă?
- E vreo problemă, golanule? - Şi ce te priveşte pe tine?
Dacă te pui cu fraţii mei, te pui cu mine.
- Şi cu mine. - Şi cu mine.
Totul e în regulă.
Otter, ăştia-s copiii care au o problemă cu familiile numeroase?
- Cică împărţim aceeaşi pereche de chiloţi. - Asta-i ignoranţă.
Şi ştiţi cum se poate opri ignoranţa?
- Prin educaţie? - Eşti pe aproape.
Prin bătaie la fund.
Ce se întâmplă, băieţi?
Nimic, doar că nişte copii s-au legat de fraţii noştri.
- Dar ne-am descurcat. - În stilul familiei!
William! Ai câştigat alegerile!
Bravo, Willie.
Nu m-aş fi descurcat fără tine, frăţioare.
- Tată, ghici ce s-a întâmplat la şcoală! - Vreau să-i spun eu.
Te-ai auzit vreodată povestind ceva? Ai tendinţa să baţi câmpii.
Bine, copii, ascultaţi-mă!
Am să vă spun ceva important.
- Plecăm? - Poftim? Nu.
Chiar trebuie să plecăm?
Ascultă, doar pentru că tu şi mama v-aţi certat puţin...
- nu e un motiv... - Ne-am certat rău.
E numai vina noastră.
Am încercat să vă facem să locuiţi cu persoane
cu care nu aveţi nimic în comun.
A fost foarte egoist din partea noastră. Am fost încăpăţânaţi.
Aş vrea să discutăm mai mult despre asta,
dar vasul meu pleacă în jumătate de oră.
Unde pleci?
Trebuie să inspectez toate posturile de comandă de pe Coasta de Est,
ca să mă pregătesc pentru noua mea slujbă.
Aşa că nu mai fiţi trişti.
Dacă aveţi vreodată nevoie de ceva şi mă refer la voi toţi, copii North,
sunaţi-mă. O să fiu acolo. Aţi înţeles?
La revedere, Frank.
William, ştii ce ai de făcut.
Doamna Munion o să vă aducă la Washington, imediat ce mă instalez.
- Dar nu se poate să pleci. - Zău, tată.
- Te rugăm! - Te rugăm!
Ascultaţi!
Vă promit că totul o să fie ca înainte.
Ne mutăm pentru ultima oară.
Trebuie să plec.
Nu-i spui că ai fost ales şeful clasei?
- Acum nu mai contează. - Ce ai de gând?
O să împachetez şi o să ne mutăm, ca şi dăţile trecute.
Asta e tot? Ne dăm bătuţi şi lăsăm să se întâmple una ca asta?
- Ştii ce avem de făcut, Christina! - William, stai!
- Ce e? - Te rog!
Nu mai vreau să pierd altă mămică.
Are dreptate.
Atunci mai bine am opri vasul acela.
Kelly! Câţiva dintre voi rămâneţi aici şi aşteptaţi-o pe mama.
- Am înţeles. - În regulă, cât despre restul...
la treabă.
Echipaj! Atenţie!
Ştiu cum să o înveselim pe mama.
Haideţi să-i punem lucrurile din cameră aşa cum îi place ei.
- Da! - La treabă!
Lau!
Ajutor!
Doamnă Munion!
- Oh, Doamne! - Doamnă Munion!
Ajutor!
Ţine-te bine!
- Surpriză! - Dnă Munion, ce se întâmplă?
Dădeam cu aspiratorul, cu spor...
Unde-i toată lumea? Unde sunt cei mari?
Au plecat să-l oprească pe tata.
Iar noi am rămas aici, să facem dezordine la loc,
pentru că ai fost foarte supărată când am făcut curat.
Ne-am răzgândit să vă mai despărţim. Ne place să locuim împreună.
Aţi plănuit să ne despărţiţi?
- Hai, hai, copii. - Nu!
- Ba trebuie să mergem. - Îţi aminteşti cum erai?
Bătaia la fund nu e o soluţie.
Nu, dragii mei. Nici un fel de bătaie. Hai, copii. Ştiu ce trebuie să facem.
- Comandantul este pe punte. - Bine aţi venit la bord, domnule.
- Sunt bucuros să fiu la bord. - Domnule...
Dle amiral, am ieşit din port. Suntem gata să pornim cu viteză maximă.
Adresează-te amiralului Beardsley. În curând o să preia comanda.
Frank, tu dai ordinele.
Aşteptăm comanda dv., dle amiral.
- Maşina stop! - Maşina stop, să trăiţi!
Acum ce mai e?
Copiii mei.
- Coborâţi vela! - Să trăiţi, dle căpitan!
- Fixaţi parâmele! - Fixăm parâmele!
- Pregătiţi-vă de acostare! - Să trăiţi!
PAZA DE COASTĂ
- Ce faceţi aici? - Te oprim!
Tată, trebuie să îţi mărturisim ceva!
Noi am pus totul la cale! Toate certurile voastre.
Am încercat să vă despărţim, pe tine şi pe mama, ca să fie totul ca mai înainte!
Am făcut o greşeală îngrozitoare! Şi ne dăm seama că trebuie să fim toţi o familie.
Haide, tată! Trebuie să fim împreună! Să mergem acasă!
Îmi pare rău, copii. Dar e deja prea târziu.
Mama voastră e cu adevărat...
Frumoasa mea paznică de far.
Îmi pare rău.
Şi mie.
- Aici e locul meu. - Da.
Şi cred că şi copiii mei sunt de acord.
- Da. - Da.
Copiii tăi?
Copiii noştri.
- Te căsătoreşti iar cu mine? - Da.
Doar că, de data asta, cum scrie la carte.
Bună...
- Ştii ce ne trebuie? - Ce?
O îmbrăţişare în grup!
Salut, aici Frank, Helen, Harry, Jimi, Marisa,
Bina, Naoko, Michael, Aldo, Dylan, Joni,
Phoebe, William, Otter, Ely, Christina, Ethan,
Nick, Lau, Kelly.
Lăsaţi mesajul după semnalul sonor.
Sincronizare: Agentuoo7 Subtitrări-Noi Team
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania
Sprijină-ne şi să devină membru VIP pentru a elimina toate anunţurile www.OpenSubtitles.org