Privind în urmă, totul pare foarte simplu.
Eram în vreme de război.
Naziştii erau inamicii noştri.
Şi, fiindcă binele trebuie să triumfe asupra răului,
noi trebuia să triumfăm asupra lor.
Cum puteam să ştim că acest război
niciodată nu tratează cu asemenea certitudini?
Pentru noi, nimic nu e de necrezut,
totul poate fi adevărat.
Chiar şi o minciună.
- Stă cineva aici? - Nu.
Pentru o clipă am crezut că va trebui să călătoresc în picioare.
Atâţia piloţi şi pionieri se întorc... Destul de plăcut, dar...
- Poftim... luaţi una de la mine. - Mă descurc, mulţumesc.
Îmi cer scuze... Cannerley.
- Richard Cannerley. Ce mai faceţi? - Charlotte Gray.
Deci, mergeţi acasă, sau încotro?
- Lucrez la Londra. - Nu-mi spuneţi, daţi-mi voie să ghicesc.
- Sunteţi din Forţele Aeriene Feminine? - Lucrez în chirurgie.
Foarte bine.
De ce?
- Scăpaţi Londra de eforturile de război. - E datoria noastră.
Indiscutabil...
Eu sunt funcţionar public. Noi nu venim de nicăieri.
Germanii au lansat chiar zvonul că noi nici nu ne-am născut.
Vorbiţi franceza?
O, da.
Aţi locuit vreodată acolo?
- Acolo am studiat. - La Paris?
Cel mai grozav oraş din lume! Nu că aţi vrea să locuiţi acolo, acum...
E plin de germani. Nu găseşti decât varză murată.
Ce i-au făcut germanii Franţei nu e o glumă.
Nu, nu...
Bineînţeles că nu.
Eliberaţi uşile! Fiecare bagaj se va lua la ieşire!
Lansare de carte vineri piaţa Southerby 14, cu autobuzul 3 Veniţi dacă puteţi.
- Fii mai veselă. Ne vom face de râs. - Voi vă veţi face de râs.
Eu voi discuta cu nişte ageamii despre Tennyson.
- E doar o lansare de carte. - Cărţile presupun şi băutură.
Ar trebui să te implici în publicaţii.
Nu mai fi aşa de casnică. Tu nu ieşi niciodată.
Nu-mi pasă dacă sunt urâţi, atât timp cât au dinţi frumoşi.
Autorul.
Scuzaţi-mă...
- Îmi pare rău. - O, nu.
- E puţin cam zgomotos, acolo. - Da.
- Peter Gregory. - Charlotte Gray.
La naiba!
Fetele astea literate... Îmi cer scuze.
Ofiţer pilot Borowski, domnişoara Gray. E un prieten.
Încântat de cunoştinţă, domnişoară Gray.
Liber...
Deci...
Eşti din Scoţia?
- De unde? - Din Saint Andrews.
De lângă Edinburgh, minunat. Puţin diferit faţă de aici, nu?
- N-ai fost niciodată la Ceilidh. - Ba am fost, de fapt.
Şi da, a fost zgomotos.
Şi nu servesc gin cald. Nu ştiu cum poţi să-l bei.
- Cel puţin eu nu ud plantele cu el. - N-ai fost atât de ticălos, să vezi asta...
Domnişoară Gray! M-am gândit că dumneavoastră sunteţi.
Aţi făcut bine că aţi venit. Ce mai faceţi?
Daţi-mi voie să vă prezint nişte prieteni. Sunt în colţul de acolo.
Morris, fă cunoştinţă cu domnişoara Gray! L-a citit pe Stendhal în franceză.
E ceva să comanzi cina într-o limbă străină. Altfel,
treci singur drept chelner.
Întotdeauna căutăm vorbitori de limbă franceză.
Războiul lucrează sub multe forme.
- Ia-mă pe mine. - Fizic, tu n-ai să treci niciodată.
Sunt antrenaţi, dar adevărul e...
- ... dacă au şi fluenţă, sau nu. - Cred că aşa este.
Nu e uşor să pretinzi că eşti francez. Nu e suficient doar să ştii cuvintele.
E una să vrei s-o faci.
Adică, e altceva să simţi puternic despre ce a făcut nazismul Franţei.
Scuzaţi-mă. V-am dat numărul meu, nu-i aşa?
- Da. - Să mă sunaţi. Vă rog.
Până la fund!
Pentru război.
Bună, din nou.
Bună.
Ticălosul ăsta de aviator mi-a mâncat iar raţiile?
Şi pe ale mele!
Haide...
E deplorabil. Nici măcar nu încerci.
Pedepseşte-mă.
Mă supun!
Planurile invaziei sunt în piciorul meu de lemn.
Eşti aici...
Aşa cred...
Ce ai spune dacă aş pleca în Franţa?
De ce? Ţi-a cerut cineva?
Pentru ce?
Să fiu un fel de agent sau curier, cred.
- Nu sunt sigură. - E foarte periculos.
- Tu zbori. Asta-i periculos. - E singurul lucru la care sunt bun.
Te deranjează?
Nici măcar n-ai spus "au". Eşti curajos. Fii mândru de asta.
- Doar tu mă sperii, asta e tot. - Vreau să fiu curajoasă...
aşa cum eşti tu.
Fii tu însăţi.
Dacă aş fi eu însămi, nu te-aş lăsa să pleci niciodată.
Crezi în soartă? Nu mă refer cu exactitate la soartă, adică...
Dacă cineva îţi spune... Dacă ai un dar, e de datoria ta să-l foloseşti.
Să ieşi acolo. Să...
- ...să fii curajos. - Charlotte...
eu nu sunt curajos.
E doar atât...
că războiul ne face nişte oameni care nici nu ştim că suntem.
Uite.
Mi-am pierdut toţi prietenii. Până la ultimul.
Crezi că mă simt curajos când eu trăiesc iar ei au murit?
Nu e nici un curaj în asta...
e accident.
Permisia mea se încheie.
Când?
Mâine.
Sunt doar nişte operaţiuni în Franţa. Sunt...
Cât durează?
Trei săptămâni.
Mă voi întoarce la Londra pe 18.
Ai să mă aştepţi aici.
- Război. - Pace.
- Război. - Flori.
Franţa.
Ochii închişi, te rog.
- Franţa. - Iubire.
- Cheie.
- Lacăt. - Întuneric.
- Moarte. - Bătrân.
Bărbat.
Un singur cuvânt.
- Bărbat... - Chel.
- Bărbat. - Chel. Scuze.
Mai repede! Haideţi! Bine!
Paşi mici! Amintiţi-vă ce v-au spus mamele voastre!
Ţineţi genunchii şi picioarele alăturate!
Franţa, după cum ştiţi, în prezent e divizată în două zone.
Zona de nord, incluzând Parisul, e ocupată de germani.
Zona de sud...
sau "zona liberă" e ocupată şi condusă de francezi, în afară de Vichy.
Prin colaborarea deplină cu cel de-al treilea Reich...
guvernului de la Vichy îi este permis să aibă propria poliţie.
Şi se află aici, în zona liberă, unde e localizat grosul Rezistenţei.
Pentru cele ce veţi trece selecţia, acesta e locul unde veţi lucra.
Ţineţi minte, odată aflate în spatele liniilor inamice,
trataţi pe oricine cu suspiciune.
Băcanul, poliţistul, chiar şi colegii din Rezistenţă.
"Privesc înainte la următoarea întâlnire. Multe mulţumiri."
Atât timp cât transmiteţi, nemţii vă pot intercepta,
aşa că terminaţi cu gagicăreala.
Piciorul drept! Din nou, piciorul drept!
Pieptul! Umărul stâng! Ochiul drept!
Implicaţiile de securitate sunt cât se poate de simple.
Puteţi fi prinse şi torturate...
şi, am încrederea sinceră că numele vostru va fi singurul pe care-l vor cunoaşte.
Înseamnă că protejarea vă va fi cea mai bună acoperire.
În curând, voi înşivă vă veţi transforma din cine sunteţi acum...
în cineva cu totul diferit.
Te rog, mamă, sunt bine.
Dacă o bombă are numele meu pe ea, asta e.
- M-am întors. - Nu părăsesc Londra.
- O, Charlotte, bună. - Da, pa.
- Ce fel de curs e ăsta la care ai fost? - F.A.N.Y. Prim ajutor...
Ştiu ce sunt. Vei fi conducător?
Aşa mă aştept, da.
Atunci, de ce e nevoie să mergi la curs?
Nu prea pot să-ţi spun. Niciodată nu ştii cine ascultă.
Mincinoaso.
Tu nu ştii să conduci.
M-ai prins.
- Ofiţer pilot Borowski? - Da.
-Sunt domnişoara Gray. Ne-am cunoascut la petrecere.
O, domnişoara Gray...
Da, îl caut pe Peter. Mă aşteptam să-l văd de aseară.
O, aşa e. Peter, da.
Uitaţi, îmi pare rău.
Credem că a fost doborât deasupra Franţei.
Dar nu vă pierdeţi speranţa. Îl ştiţi pe Peter, e un luptător.
Vom şti mai multe în câteva zile.
Puteţi să mă sunaţi din nou?
Domnişoară Gray, sunteţi în regulă?
De ce apare numele tău pentru Franţa? Doar unul din trei se întoarce.
Vreau să ajut la câştigarea războiului.
Şi crezi că să fii curier în Franţa e nemaipomenit?
- Aş fi prea proastă, să cred asta. - Multe femei o fac.
E ceva în neregulă cu asta?
Tatăl tău a luptat în Marele război, nu-i aşa?
Vrei să spui că încerci să-l impresionezi?
De ce aş face-o?
Dar tatăl tău ţi-a arătat Franţa.
- Te-a dus să vezi mormintele de război? - Da.
- Şi mama ta? - Nu văd de ce...
mai puneţi întrebări, când cunoaşteţi răspunsurile.
Vrei să spui că e uşor să închegi relaţii?
- În medie. - Ai fost vreodată îndrăgostită?
Da, am fost.
Care dintre acestea, în viziunea ta, este mai importantă:
Credinţa, speranţa sau iubirea?
Speranţa.
Mai repede!
Arătaţi vioaie! Haideţi!
Haideţi, acum, fetelor! Ultima mănâncă o lămâie!
Haideţi, doamnelor! E linia de sosire!
- Domnişoara Gray? Am veşti despre Peter. - Aveţi?
Ne-au contactat prin radio noaptea trecută.
Unde-a fost asta?
- Eu nu prea... - Vă rog. Promit că nu voi spune.
În regulă, ascultaţi.
E un loc numit Gillesse.
- Să nu spuneţi nimănui că v-am spus... - Nu. Înţeleg.
- Dacă se află... - Nu, înţeleg.
- Vă mulţumesc foarte mult că mi-aţi spus. - Bine.
Vă mulţumesc.
- Vine cineva. Trebuie să plec. - Bine.
Cartea de identitate... cartela de raţii...
certificatul de neapartenenţă la rasa evreiască... fotografia soţului...
şi ale prietenilor...
ruj... tampoane igienice, franţuzeşti.
- Brichetă... E plină? - Da.
Ţigări...
Parfumul favorit...
Apropo, să n-ai încredere în cafeaua cremă. N-au mai avut de un an. Verigheta.
- Dominique. - Am înţeles.
Pentru contactul englez...
- ...Mirabel. - Mirabel.
Pilula de cianură.
Însoţiţi-mă.
Am un pachet, pentru tine. Nişte eclatoare radio.
Te întâlneşti cu persoana de contact la Café du Sport...
joi dimineaţă, la ora 10:00.
Va purta un palton albastru şi te va întreba cum e vremea la Paris.
Spune-i că nu e rea pentru această perioadă a anului.
E puţin cam englezesc, ştiu, dar te ajută să ţii minte.
- Te descurci bine. - Mulţumesc.
Nu, serios. Principalul e să nu intri în panică.
E doar un test. Pentru a începe.
Vei şti cu precizie când începi.
Întotdeauna aminteşte-ţi cine nu eşti.
Din clipa în care părăseşti solul
şi până-n clipa în care revii în siguranţă...
eşti Dominique Guilbert din Paris.
Îţi vine să crezi? Mi-au spus să încerc să dorm.
Ai venit în sud să cauţi de lucru cât timp soţul tău e prizonier de război.
Nu ai copii, nici treabă cu guvernul din Vichy.
Pur şi simplu vrei să supravieţuieşti războiului.
Din acest moment, Charlotte Gray e moartă.
Ce este?
Germanii.
Ajutor!
Mama!
Vino, repede!
Jacob, aşteaptă!
- Băutură? - Mulţumesc.
În regulă?
Da.
- Ai ratat zona. - Am văzut lumini.
Ce lumini?
M-am înşelat.
Mulţumesc.
- Tu eşti...? - Dominique Guilbert.
Bun venit în Franţa, Dominique.
- Octave! - Auguste!
Idiotule.
- Ai grijă. - Noapte bună.
- Nu uitaţi asta, doamnă. - Mulţumesc.
Actele?
- Vreţi una? - Nu. Mulţumesc.
Îl cunoaşteţi pe acest bărbat?
- Lucrează cu dumneavoastră? - Era în avion.
Ni s-a spus doar ce trebuia să ştim.
Cât de mult vi s-a spus despre noi?
Noi suntem comunişti. V-au spus asta?
- Nu. - Vă deranjează.
De ce m-ar deranja?
Toţi cei din Londra sunteţi Gaulle-işti. Voi trimiteţi arme fiindcă
sudul Limoges-ului, e tot ce aveţi. Dar după război, aşteptaţi.
Vom cam schimba lucrurile pe aici.
Ar putea fi o idee ca mai întâi să câştigaţi.
Ăsta e punctul de contact.
Întrebaţi de Octave.
Altfel...
- ... nu ne cunoaştem. - Bine.
Mulţumesc că aţi venit.
E de apreciat.
- Mama? - Tata?
Aşteaptă-mă!
- Crezi că era un înger? - Cine?
Doamna din cer.
- Nu cred. - Ar putea fi, n-ai de unde să ştii.
Ne-au subminat ani de zile. Păstrând cele mai bune slujbe pentru ei.
Ziua în care au spus că un evreu n-ar trebui să fie profesor
a fost o zi specială pentru noi.
N-am ştiut că părintele era unul dintre ei. Mie mi s-a părut drăguţ.
Nu, se vede cu altcineva. I-am spus eu ei.
Numărul, vă rog. Aveţi legătura.
Comandă prăjituri de la doamna Galliot, savori de la Albert.
Orice altceva ar putea fi carne de cal. Numărul, vă rog. Aveţi legătura.
Băieţi?
Voi n-ar trebui să fiţi la şcoală?
- Unde vă sunt părinţii? - Nu ştim.
- Bună dimineaţa, doamnă. - Bună dimineaţa.
Linia e moartă. Îmi pare rău, doamnă, nu e vina mea.
Nu vă mocăiţi. Staţi aliniaţi.
Băieţi, aşteptaţi!
Vă rog, după dumneavoastră, doamnă.
Ştiu la ce te zgâieşti, Béatrice! Mişcaţi-vă!
Doamnă...
Cafea, vă rog.
Nu sunteţi de pe aici?
Nu.
Din Paris.
- Cum e vremea la Paris? - Nu e rea, pentru perioada asta a anului.
Nu mi le da. Am fost urmărită. Mai rămâi un moment, apoi pleacă.
Aşteaptă! Nu am mult timp.
- Am un prieten în Gillesse. Tu...? - Nu ştiu.
Întreabă-ţi ofiţerul de contact. Eu trebuie să plec.
Scuzaţi-mă, domnilor, doamnelor... actele dumneavoastră, vă rog.
Actele?
Dă-mi-le. Pe sub masă. Repede!
Mută-te mai încolo.
Cum merg afacerile?
Frigul nu mă ajută.
- Voi fi bucuros când va veni vara. - Tu şi noi ceilalţi.
Bună dimineaţa, doamnă. Actele, vă rog.
Ridicaţi-vă, vă rog.
Goliţi-vă buzunarele.
Ce e ăsta?
Un cadou.
Deschideţi-l, vă rog.
Îmi pare rău.
Mulţumesc.
- Pentru ce sunt astea? - Un cadou pentru fratele meu.
Sunteţi împreună?
Nu.
Urmaţi-mă, vă rog.
Nu, îl părăseşte pentru profesorul ăla din Toulouse.
Ţi-am spus săptămâna trecută. Philippe...
Îţi fac legătura.
Îl cunoşti. Băiatul lui Didier.
Acela cu zâmbetul adorabil.
Totul e-n regulă, domnule?
O, e bine. Mulţumesc, Sophie.
- N-a fost prea bine. - E o femeie...
Trebuie să facem ceva. M-am întâlnit cu ea şi poliţia a ridicat-o!
- Ştii, a fost un control al actelor... - Aşteaptă! O clipă, te rog.
- Ce femeie? - A fost un pachet.
- Avea nevoie de eclatoare. Au controlat-o. - I le-ai dat ei?
Şi?
Au întrebat-o pentru ce sunt şi au urcat-o în maşină.
- N-au întrebat de tine? - Nu.
- Ce vor face cu ea? - Cine v-a văzut împreună?
- Barmanul a vorbit cu mine. - El e-n regulă. Altcineva?
Nu ştiu. Totul s-a întâmplat foarte repede.
- Cum de au prins-o? - Au urmărit-o.
Şi ea, a intrat în cafenea?
A încercat să mă avertizeze.
Asta dura o secundă.
Am discutat, un moment...
N-ar fi trebuit să intre.
Era îngrijorată că vor încerca să mă oprească. Nu trebuie...
să discuţi.
- Ce-i vor face? - Nu ştiu.
Oricum, acum nu putem face nimic.
De ce nu te duci la persoana de contact engleză?
Fiindcă încă nu a apărut.
- Ai un cod, pentru întâlnire? - Da.
Îmi pare rău. Trebuie să plec.
Nu, nu!
Aşteaptă. Ai nevoie de o nouă acoperire.
Tatăl meu locuieşte în afara Lézignac-ului, închiriază camere.
Dacă întreabă cineva, spune că eşti o prietenă de a mea, de la Paris.
Eşti din Paris?
Înainte de război, da.
Aşteaptă aici o oră. Voi vorbi cu tatăl meu.
Când pleci, întreabă de drumul spre Le Domaine.
Spune că eşti noua menajeră. Vorbele se împrăştie repede, pe aici.
Acolo sunt doi băieţi evrei. Părinţii lor au dispărut. Ajută-i.
Dacă voi sta cu tatăl tău, n-ar trebui să-ţi ştiu numele adevărat?
Julien.
Scuzaţi-mă...
Domnule.
Sunt doamna Guilbert.
- Fiul dumneavoastră... - Ştiu. Mi-a spus. Eu sunt Levade.
Poţi începe prin a le face baie băieţilor. Put.
Uşa e deschisă.
Alo?
Mama?
Ascunde-te!
Eu sunt Dominique.
Lucrez pentru domnul Levade. Mi-a cerut să vă fac baie.
Deci, v-ar place ca eu...?
Voi aştepta afară.
- E doamna din cer. O ştiu. - Ce caută aici?
Menajerie.
Unde vă sunt prosoapele?
Plecăm acasă!
Nu, aşteptaţi, vă rog.
Sunteţi uzi. Ţine. Uscaţi-vă.
Noi plecăm acasă. Domnul Levade nu e drăguţ.
- Nici mie nu-mi place de el. - Sunt sigură că el e...
Unde sunt părinţii noştri?
Sunt sigură că ei n-ar vrea să răciţi. Ar vrea?
Haideţi.
Băieţii sunt în ordine?
Sunt în pat.
Tot întreabă de mama lor. Ai aflat ce li s-a întâmplat?
Au fost arestaţi ieri seară de poliţia noastră.
Au fost duşi într-un lagăr de concentrare din Drancy.
Motivul pentru care nu au fost ridicaţi şi băieţii e acela că ei s-au furişat.
Am un contact acolo. Lucrează pentru eliberarea lor.
Mama trebuie să fie înnebunită.
- A fost o greşeală să-i aduci aici. - Şi tu, cu nici o cameră liberă...
Nicio cameră nu e destul de bună pentru tine.
Scuză-l pe tata, nu e obişnuit cu musafirii.
- Am de ales? - Te rog, ia loc.
- Ia loc! - Mulţumesc.
Îl cunosc pe domnul Duguay. A predat în Toulouse.
Am făcut nişte lucrări pentru universitate.
Sunt băieţi buni.
- Vrei să mănânci? - Nu, mulţumesc, tată.
Ai să mă rogi. E iepure înăbuşit.
- Îţi place iepure înăbuşit? - Foarte mult.
Ei îi place, şi nici măcar n-a gustat.
El crede că gătesc ca naiba.
Dacă auzi de persoana ta de contact, spune-mi.
Bineînţeles.
Le voi spune noapte bună băieţilor înainte să plec.
Poţi servi acum.
- Scuzaţi-mă, mă aflu în locul potrivit...? - Nu-mi spune numele tău.
- Eu nu... - Douăsprezece săptămâni de antrenament.
Primul lucru pe care-l fac e să-mi spună numele lor.
Hai să terminăm repede.
Germanii folosesc linia principală să transporte muniţie şi vehicole.
E un tren care trece prin Lézignac, luni, la ora 1:30.
Vagoane de marfă, tancuri şi piese de artilerie. Ai priceput?
Bine. Deci să-i transmit asta lui Octave.
Dar cui crezi că trebuie să-i transmiţi? Jandarmeriei?
Eram doar... Scuze.
Am întâlnit o persoană de contact în oraş, nume de cod Françoise. A fost ridicată.
- Ştiţi ce s-a întâmplat cu ea? - E moartă.
De fapt, am plăcut-o foarte mult.
A avut ghinion. Tu nu.
Oricum, nu-ţi dă mâna să devii prea apropiat.
Acum!
Du-te!
Auguste, Claire e încă destul de nebună să se mărite cu un orb?
Ochelarii mei sunt trăsătura mea cea mai bună.
- Nu fi prea mândru de asta... - Doar de la gât în sus.
Mincinosule.
- Timpul? - Două minute.
- Gata? - Doar două secunde.
Da!
Să mergem!
Jos!
- Trag gărzile! - Porcilor!
- Gérard, nu! - Gérard!
Rămâneţi aici!
Haideţi! Mişcaţi-vă!
Hai! Să mergem!
Tu du-te cu el.
Dominique, ţine.
Ceva de băut?
Mulţumesc.
Ceea ce tocmai ai făcut...
Mâinile tale...
Întotdeauna e un şoc, prima oară.
I-am spus lui Julien că va muri luptând cu germanii.
Bătrânul tău, îţi aminteşti...
- Aţi luptat în... - Eram mecanic.
Războiul adoră mecanicii.
Noi reparam maşinăriile moarte.
Deci, Julien spunea că eşti din Paris.
Soţul tău?
E prizonier de război. În Bonn.
Îmi pare rău.
De ce nu locuieşte fiul cu dumneavoastră?
Nu vă înţelegeţi?
Fiul meu e comunist.
- Dar tu? - Nu mă interesează politica.
De ce lupţi? De ce-ţi rişti viaţa?
Pentru ţara voastră.
Nimeni nu luptă pentru patria sa. Doar pentru familia sa.
Pentru cineva pe care-l iubeşte.
Are vreo importanţă?
Depinde, dacă eşti de partea noastră.
Sunt de partea voastră.
Da. Cred că eşti.
Bună dimineaţa, doamnă.
Bună dimineaţa.
Foarte drăguţă fusta, doamnă.
- Aşteptăm. - Da, sigur.
Zâmbiţi! Unu, doi, trei!
Mulţumesc.
- Doamnă? - Gillesse, vă rog.
Doi franci.
Niciodată să nu plecaţi de acasă neînsoţiţi de un adult.
- Nu ştiam unde eşti. - Uite, ştiu... Îmi pare rău.
Trebuie să staţi la Domaine. E bine?
E foarte important.
Lasă-te jos! Eşti mort! Aruncarea mai lungă câştigă!
- E-n regulă. - Vreau să câştig!
Aliniaţi-vă! Primul e Jacob. Jacob, aici. Unu!
Ţinteşte sus. Doi! Trei!
Bravo!
În regulă, André.
Unu! Doi!
Trei! Hai!
- Da, foarte bine! - Da!
Haideţi. Mai încercăm o dată. Ia-l şi pe al meu. Haideţi.
Te prind! Te prind, Jacob! Te prind!
- Ai auzit noutăţile? - I-am văzut.
La ce se aştepta Vichy-ul? Germanii trec oricând le convine.
Ar trebui să fii mândru.
Au nevoie de o armată ca să lupte cu tine.
Mulţumesc.
- E plăcut să-i vezi pe băieţi râzând. - Da.
Trebuie să fim foarte atenţi.
Mai ai noutăţi despre părinţii lor?
Nimic, încă.
Astea sunt singurele mele haine curate.
Ar trebui să...
- Băieţii par a fi bine. - Aşa e!
- Vei contacta... - Când voi primi următoarele instrucţiuni.
Bine.
Te-ai descurcat bine noaptea trecută.
Trebuia să fiu în Serviciile Principale.
Aveam o companie în Birmingham. Componente pentru Ford.
Nenorocitul de război!
Ai ceva pentru mine?
Doamne, urăsc locul ăsta...
Nici n-ai idee.
Soseşte un transport. Mâine noapte.
Astea sunt coordonatele. Întipăreşte-ţi-le în minte.
Ştiu nişte locuri în care se mănâncă bine.
Trebuie să... Trebuie să-ţi cer un favor.
- Spune. - Trebuie să contactez un coleg.
Cred că se ascunde într-o casă conspirativă din Gillesse.
Numele prietenului tău? Care este?
Peter Gregory.
- E pilot. Avionul său... - Mă voi interesa.
- E foarte important. - Ţi-am spus, mă voi interesa.
Nu!
Lasă-mă-n pace!
- Pleacă! - Totul e bine.
Eşti în regulă, acum.
Doar ai visat. E un vis.
Jacob crede că eşti un înger fiindcă ai căzut din cer. E adevărat?
Nu.
- E din vina mea? - Ce?
- Că mama şi tata au plecat. - Nu.
Nu, nu e deloc vina ta. E vina războiului.
- Vor fi bine? - Da, vor fi bine.
Domnul Foray, dispărut!
Françoise Guilleme, dispărut!
Philippe Le Gentil, dispărut!
Jean Sauvier, dispărut!
Martine Perrault, dispărut!
Domnul şi doamna Duguay, dispăruţi!
Claire Ribiere, dispărut!
- Julien! - Arnaud Lévy, dispărut!
Robert Daladier, dispărut!
Pierre Roussé, dispărut!
Pierre Vallat, dispărut!
Julien!
Trebuie să plecăm!
Taci!
Robert Daladier, dispă...
Trebuie să plecăm, înţelegi?
- Avem noutăţi despre părinţii copiilor. - Bune?
Au fost mutaţi în Polonia.
Ce...? În alt lagăr de muncă?
Nu ştiu.
Îmi pare rău că a trebuit să vii după mine. Lucrez pentru tatăl tău.
Trebuie să ştim unul de celălalt.
- Ce le vom spune băieţilor? - Nimic, deocamdată.
Am vorbit cu unul dintre jandarmii care i-au dus.
Mi-a spus că a lăsat-o pe mamă să scrie un bilet, dar...
a durat prea mult. El a trebuit să plece.
- Biletul s-a pierdut în înghesuială. - O, Doamne...
Ai vorbit cu persoana ta de contact?
- Da. - Şi?
- Se confirmă transportul. - Ne întâlnim la intersecţie, la ora 7:00.
Am găsit asta sub uşa de la intrare. E pentru tine.
Mulţumesc.
Deseară la 18:30. Şoseaua spre Toulouse. Noutăţi de la Gillesse.
- Veşti bune? - Posibil...
Nu ştiu.
Trebuie să ies.
Spuneţi-i lui Julien, dacă sună, că mă voi întâlni cu el.
- Voi ajunge cât pot de repede. - Nu uita interdicţia de noapte!
Tată, vino, repede.
Pa, mamă.
Rahat!
Bicicleta naibii!
Trebuie să mă piş!
Isuse...
Doamne, ce bine e... O, Doamne, cât e de bine...
Avionul său.
Poftim...?
- Unde e Julien? - Trebuia să fi ajuns, până acum.
Poziţionare în L, repede!
Jean-Paul. Claire!
Porniţi!
Actele i-au fost găsite lângă cadavru.
N-ar trebui să fiu aici... Ar trebui să fiu în Birmingham...
Ăsta nu sunt eu...
În câteva zile, vei fi acasă, iubire.
Nu vrei să rămâi aici.
Oamenii îşi denunţă vecinii către Gestapo doar pentru că sunt gălăgioşi.
Acum, nimeni nu e normal.
Te voi contacta înainte să vină avionul tău.
Să nu ieşi până nu trebuie s-o faci.
Dominique, mi-e foame.
Farfuriile, te rog, André.
- Nu este gem. Eu vreau gem. - Ăsta nu-i hotel.
- Mama întotdeauna avea gem. - Eu nu sunt nenorocita de maică-ta!
Mâncaţi!
Vino.
- N-ar fi trebuit să-i sperii. - Vor trece peste asta.
Dar ce le voi spune? Cum vor mai avea vreodată încredere în mine?
Vor avea. Copiii pot ierta aproape orice.
- Atunci, de ce nu te poate ierta Julien? - Crezi că e chiar aşa de supărat?
E doar mâhnit, e modul în care trecutul te influenţează.
Fiul meu e supărat fiindcă eu sunt tot ce are.
Mama sa a murit când avea 3 ani.
Am fost un tată de rahat.
Foarte interesat de muncă... şi de fete.
Şi acum?
Sunt prea bătrân pentru autodecepţii. Sunt ceea ce sunt.
Singura mea ruşine e că am trăit destul cât să-mi văd ţara vânzându-se singură.
Julien!
Du băieţii înăuntru!
Veniţi, repede!
- Ce faci? Dă-mi drumul! - Tu le-ai spus!
Tu le-ai spus germanilor că venim!
- Îţi jur... - Tu le-ai spus!
- N-am spus nimănui! - Taci!
- Lasă-mă-n pace! - Nici măcar n-am apucat să-i avertizez.
Am întârziat fiindcă te-am aşteptat pe tine.
Îmi pare rău.
Ştii pe câţi i-au împuşcat? Pe Auguste... pe Claire... Pe toţi!
N-am putut face nimic! Nu i-am putut striga. Germanii...
Doar am privit! Doar am privit!
N-am putut...
Tu unde ai fost?
A trebuit să mă întâlnesc cu persoana mea de contact.
N-am avut timp să-ţi spun.
Julien, îţi jur că n-am spus nimănui.
Singura persoană care ştia coordonatele ai fost tu.
Îţi jur.
Ei bine, cineva le-a spus.
Au ştiut cu precizie locaţia... pe ce câmp, pe ce drum...
Au avut detaliile hărţii, până la ultimul copac.
Ea spune adevărul. A fost chemată. Am văzut biletul.
N-ar face aşa ceva.
Faţa la perete.
- Astea vă sunt actele? - Da.
Această cartelă arată că aţi trecut ilegal linia de demarcaţie, anul trecut.
Ştampila e greşită. Urcaţi în maşină, vă rog.
Ca profesor, eu îi văd pe toţi. Copii, părinţi, bunici...
Nu e nimeni pe care să nu cunosc.
Ţine.
Trebuie să discutăm.
Scuze...
Afară.
De unde au venit coordonatele hărţii?
Nu te apropia de mine în public. Intenţionez să rămân în viaţă.
Au fost turnaţi.
- Despre ce vorbeşti? - Au fost turnaţi.
Germanii ştiau. N-am avut nici o şansă.
N-are nimic de a face cu mine. Am spus doar ce a fost de spus.
- Atunci, cum au aflat? - Cine ştie?
- Ştiai ce urma să se întâmple? - Bineînţeles că nu!
Am urmat doar instrucţiunile.
Ale cui instrucţiuni? Ale celor de la Londra?
Londra ştie totul.
Eu sunt aici doar pentru a evita taxele de import.
Mama mea a fost franţuzoaică. A fost asta, sau porecla. Greşeala mea.
Când te-ai întâlnit prima dată cu ei? Tu i-ai contactat pe ei?
Ei te-au contactat, nu-i aşa?
Corect. Unde s-a întâmplat? Într-un bar? Într-un tren?
Nu tu mi-ai spus că mă scoţi de aici?
Nu tu?
Bascii vin în sud ca să apere coasta.
Africa de Nord se duce. Pierd războiul. Oricine ştie asta.
Londra, francezii...
Lucrurile se schimbă. Noi nu luptăm doar cu germanii.
Spui că au făcut toate astea doar ca să prindă 6 comunişti nesemnificativi?
Vrei să ştii cine le-a spus germanilor?
Ar putea fi o grămadă de oameni... o interceptare... cineva din Londra...
Poate eu... poate tu.
Dacă aş fi în locul tău, mi-aş ţine "antenele" întinse şi "trapa" închisă.
Ai înţeles esenţa?
Cred că te-am înţeles.
Oricum, tu pleci de aici. Miercuri, la ora 2:15.
Acelaşi loc te face să cazi. Chiar şi tu ar trebui să-ţi aminteşti asta.
Dacă rămâi aici, o faci pe cont propriu.
Vă pot ajuta cu ceva?
Iertaţi-mă. Sunt domnul Renech.
Vă întrebaţi de ce mă aflu aici. Vedeţi...
v-am urmărit de ceva vreme.
E copilăresc, ştiu asta. Dar sunteţi o femeie frumoasă.
Ce doriţi?
Am simţit că e datoria mea să vă avertizez.
- Să mă avertizaţi? - A venit un bărbat de la Paris, ieri...
să-i ajute pe germani să-şi facă norma de evrei.
Am avut norocul, ca o figură marcantă a Lézignac-ului...
să mă întâlnesc cu acest om.
El mi-a spus că guvernul din Vichy...
a primit instrucţiuni în privinţa deportării copiilor evrei.
- De ce-mi spuneţi mie asta? - Prietenul dumneavoastră, Julien...
îi are pe băieţii Duguay acasă.
I-am auzit.
- Cine v-a spus să veniţi aici? - Nu, vă rog.
Nu ştie nimeni că sunt aici. Eu am venit fiindcă...
vreau să vă fiu prieten.
- Trebuie să plec. - Nu, aşteptaţi! Vă rog, doamnă.
Aşteptaţi! Staţi!
Întoarceţi-vă, vă rog.
Nu e nevoie de grosolănii. Sunt un om important.
Discut cu oameni importanţi.
Aşa că veţi fi prietena mea...
iar băieţii vor fi în siguranţă.
Sărută-mă.
Mâine. Sunt murdară, jos. Ne vom întâlni mâine, când voi fi curată.
- Dacă încerci să pleci, te omor. - Pe mâine.
Vei veni. Cunosc mulţi oameni.
Înţelegi? Mulţi oameni.
Am înţeles.
- Ne urmăreşte cineva? - Nu cred.
- Trebuia să-l avertizăm pe Julien. - Îl vor urmări.
- A, doamnă. - Totul e-n ordine?
- Haideţi. - Ieşiţi.
Veniţi. Am nişte puişori mici. Au ieşit acum două zile!
Patul e "casa"!
Te-am prins!
Am câştigat.
Dominique!
Trebuie să plec.
Ascultaţi cu atenţie, amândoi.
Vreau să staţi aici, în pod.
E foarte important să nu coborâţi scările decât dacă vă cheamă doamna Cariteau.
Aţi înţeles?
Dar cu mâncarea?
Doamna vă va aduce mâncarea, domnule Gem...
Vreau doar să staţi aici. Şi încercaţi să nu faceţi prea mult zgomot.
- De ce nu poţi să rămâi? - Da, rămâi.
E mai sigur aşa, scumpule.
Mă voi întoarce mâine.
Nu vă bateţi...
Putem opri o clipă, te rog?
Crezi că e posibil ca cineva să comită o crimă...
- ... fără s-o ştie? - Nu.
Poate fi părtaş, dar nu poate fi responsabil.
Ca să fii responsabil, trebuie să ştii ce faci.
Te poţi ierta...
dacă ai fost părtaş la ceva teribil dar n-ai ştiut?
Da, bineînţeles. Altfel, cum mai pot fi cuiva de folos?
Nu cred că ştiu ce mai caut eu aici.
- Ai mutat băieţii? - Da.
- Sunt în siguranţă? - Pentru moment.
Vrei nişte supă?
E încă fierbinte.
- Unde e Dominique? - S-a dus să se odihnească.
Mulţumesc că ai avut grijă de băieţi. Nu e uşor.
Toţi copiii sunt o pacoste. Deja ştiam asta.
Mănâncă.
Asta e întotdeauna soluţia ta.
Să mănânc.
Rămâi aici la noapte. Eşti obosit.
Cine e?
Pichon.
Suntem de la primărie. Am vrea să discutăm cu dumneavoastră.
Sunt nişte domni aici. Adu nişte scaune.
Domnule?
Îmi pare rău pentru dezordine. Nu folosim niciodată camera asta.
Aţi dori ceva de băut?
Luaţi loc, domnule.
Domnule Levade...
Numele meu e Paul Pichon.
Lucrez în Serviciul de Anchetă şi Control al guvernului din Vichy.
- O organizaţie cu un nume foarte distins. - Avem unele sarcini...
de poliţie, în problema evreilor.
Luna trecută, guvernul nostru a efectuat un recensământ...
al tuturor evreilor cunoscuţi din zona liberă.
Numele dumneavoastră nu figurează.
Aveţi un certificat de neapartenenţă la rasa evreiască?
- De ce...? - Actele dumneavoastră, vă rog.
- Poftim? - Documentele dumneavoastră.
Cartea de identitate, cartela de raţii, permisul de muncă, dacă nu vă deranjează.
- Totul? - Totul, vă rog.
Daţi-mi voie să vă spun ceva despre colaborare.
Obiectivul colaborării este, şi întotdeauna a fost...
salvgardarea independenţei cetăţenilor francezi.
Credinţa noastră sinceră e aceea că, cooperând cu forţele de ocupaţie,
oferim Franţei marea ocazie de a-şi îndeplini destinul.
Într-adevăr, şi o spun din toată inima,
nu există act mai mare de patriotism decât colaborarea.
- Aceste acte nu au ştampila potrivită. - Nu înţeleg ce înseamnă asta.
Toate actele importante trebuie să aibă ştampila "evreu".
- Ştiţi asta! - Nu ştiu nimic despre lucrurile astea.
Doar n-aţi adus oamenii ăştia aici doar pentru acte.
Mă scuzaţi? Iar dumneavoastră sunteţi...?
- El e... - Sunt fiul său.
A, da, fiul... Luaţi loc.
Conform evidenţelor noastre, "moştenirea" domnului Levade n-ar fi pe deplin franceză.
De la această informaţie, noi trebuie să stabilim originea bunicilor săi.
- Bunicii săi au fost francezi. - Asta e irelevant!
Cum să fie irelevant? El e francez, eu sunt francez...
- Cât de francez sunteţi dumneavoastră? - Julien!
A luptat la Verdun.
Patru ani a stat într-un tranşeu, şi nimeni nu l-a anchetat atunci.
Domnule, v-aş putea fi de ajutor dacă...
Sigur.
Julien?
Câteva cuvinte?
Julien!
Dă-i drumul.
Ştiu totul despre băieţii Duguay. Tocmai i-aţi mutat, nu-i aşa?
E treaba profesorului să ştie unde se află elevii săi. Nu?
Deci, vezi tu, avem o problemă.
Domnul Pichon trebuie să-şi facă norma.
Şi ca să facă asta, trebuie să ia ori pe tatăl tău...
ori băieţii.
Bineînţeles, el încă nu ştie asta.
Depinde de tine.
Ai nevoie de un moment de gândire?
Înţeleg...
Aveţi ceva de spus?
Bunicii săi au fost evrei.
Iar dacă asta-l face pe tatăl meu evreu,
atunci şi eu sunt evreu.
De fapt, nu e aşa.
Ţinând cont de regularizări, sunteţi doar a 18-a parte, evreu...
şi, prin urmare, nu sunteţi evreu.
Oricum, cu siguranţă avem de discutat unele lucruri.
V-aş fi recunoscător dacă aţi rămâne în casă. Bătrânul, vă rog.
Nu-l lăsaţi să plece aşa. Are nevoie de haine.
Repede.
Domnule, vă rog.
E-n regulă.
N-am uitat...
Aici sunt hainele curate.
Julien...
Trebuie să ajungem la băieţi înaintea lui Renech.
- Julien, trebuie să ieşim de aici! - Ce sugerezi?
Să le spun că, brusc,
mă simt mai evreu decât tatăl meu?
Ai făcut singurul lucru pe care-l puteai face. Pentru ce?
Pentru doi băieţi care, probabil, oricum vor muri.
Deci, sugerezi să renunţăm?
De ce ai venit aici?
Pentru Franţa, datorie... nu ştiu. Am simţit...
A fost un bărbat pe care l-am iubit.
Pentru el te-ai implicat?
Da.
- Ce s-a întâmplat? - A murit.
- Îmi pare rău. - De ce ţi-ar părea rău?
Ei bine, l-ai iubit.
N-ar trebui să vorbim astfel. Nu e sigur.
Tatăl tău... e un om bun. Va înţelege că nu ai avut de ales.
Nu, nu va înţelege.
Sărută-mă.
Vino mai aproape.
Hei!
Descheie-mi bluza.
Hei!
- Fugi! - La biserică!
Trezeşte-te. E cineva jos. Ascultă.
Nu e nimic acolo.
Nu! Nu e nimic!
Lăsaţi-i în pace.
Lăsaţi-i în pace! Ticăloşilor! Lăsaţi-i în pace!
Nu!
- André! Jacob! - Dominique!
Vă voi găsi!
- Ne vom revedea în curând. - Da, într-adevăr, aşa sper. Mulţumesc.
Bună seara, micuţilor...
Umila mea locuinţă. Te-ar interesa o bonetă de noapte?
Mulţumesc.
- O foarte frumoasă zonă a oraşului. - Puţin cam rahitică, dar îmi place.
Aşteaptă.
Am ajuns prea târziu.
Au fost duşi cu un tren. Asta e tot ce am putut afla.
Pentru numele lui Dumnezeu, spune ceva!
- Trebuie să plecăm. - Nu!
Dominique...
Renech e mort. L-am văzut. Nu mai e nimic de făcut.
- Eu nu plec. - Gândeşte-te o clipă. Te vor ucide.
Vrei asta? Nu? Atunci, hai cu mine.
Avem un şofer care să ne ducă la Toulouse, şi apoi în Pirinei.
- Dominique... - Eu nu plec.
Ascultă-mă. Dacă rămâi acum, vei muri.
Şi, înainte să mori, te vor tortura. Apoi vei vorbi.
- Crezi că asta ne va ajuta să învingem? - Cum poţi să-mi spui aşa ceva?
- Ce e, vrei să te sinucizi? - Nu.
De ce, de ce?
Fiindcă nu poţi să trăieşti când alţii sunt condamnaţi la moarte?
Crezi că nu m-a durut să văd cum l-au luat pe tatăl meu?
Să ştiu că nu-l pot ajuta, sau să-mi cer iertare de la el?
Crezi că asta nu doare?
Nu e nimic să pot face. Ăsta e adevărul, acum.
Cu excepţia supravieţuirii! Aşa stau lucrurile.
Nu e de-ajuns!
- Dominique... - Nu poate fi de-ajuns.
- Ai făcut ce ai putut mai bine! - Nu spune asta!
Ce am putut mai bine?
Cum îndrăzneşti să-mi spui asta?
Nu ştii ce am făcut. Nu ştii cine sunt.
Nici măcar nu-mi ştii numele.
Da!
Trebuie să fac ceva...
Trebuie să fie ceva de făcut împotriva a toate astea.
Trebuie să pleci.
Îmi pare rău. Voi fi în ordine. Voi folosi persoana de contact.
Te rog, pleacă!
Şi acum, în numele tatălui tău... Pleacă!
Du-te!
Poliţia! Deschideţi!
Verificaţi la etaj.
Da?
Nimic...
Domnule, vă rog...
Hei, fără bagaje.
André! Jacob!
Jacob!
Duguay?
- Dominique! - Dominique!
Jacob!
Dominique!
- André! - Aici!
Domnule Levade...
Domnule Levade! Ţineţi...
Am o scrisoare. De la mama băieţilor...
Luaţi-o... luaţi-o!
Scumpii mei micuţi:
Sper ca cineva să vă citească această scrisoare.
Tata şi cu mine suntem bine şi sănătoşi.
Îmi pare rău că n-am putut să-mi iau rămas bun sau să vă scriu mai apoi...
dar a trebuit să plecăm foarte repede, şi de atunci am muncit din greu.
Noi muncim pentru război, în Germania.
Când totul se va termina, ne vom întoarce.
Dar între timp, voi trebuie să fiţi tari şi să aveţi grijă unul de celălalt.
Să mâncaţi bine, atât cât se poate.
Chiar dacă uneori nu vă place.
Încercaţi să nu vă certaţi.
Şi dacă ieşiţi undeva, vreau ca întotdeauna să vă ţineţi de mână.
Aşa cum faceţi când traversaţi strada.
Vă îmbrăţişăm din toată inima.
Ai voştri iubitori, mama şi tata.
A fost omorât în Africa de Nord...
Londra, şase luni mai târziu
Şi acum, dacă veţi merge într-acolo,
o veţi vedea pe doamna de la Crucea Roşie. Mulţumesc. Următorul?
- Doamnă Baxter, câte persoane? - Trei.
Patru...
Acum, vedeţi intrarea din Housing?
- Vă va rezolva câte ceva. - Vă mulţumesc, domnişoară.
Nu vii la film? Este "I Walked With a Zombie".
Nu, mulţumesc.
- Joacă Tom Conway. - Am să-l văd într-o seară, mai devreme.
Ai să mă rogi. Asta a venit pentru tine, dimineaţă.
- Te simţi bine? Îmi pari cam palidă. - Daisy...
Am plecat, am plecat...
Distracţie plăcută.
Ai primit scrisoarea mea?
Da, bineînţeles că ai primit-o.
Îmi pare rău să te surprind. A fost puţin cam ciudat să mă întorc.
De când eşti în Anglia?
De câteva luni.
Nu m-am simţit prea bine la întoarcere...
Ei...
- ... mi-au spus că eşti mort. - Şi eu am crezut că sunt...
Nu, mi-au arătat fotografii. Era un cadavru...
Era ofiţerul cu navigaţia.
Am stat ascuns. N-au putut să mă mute. Era să înnebunesc.
- Te simţi bine? - Da. Îmi pare rău, eu doar...
Nu pot renunţa...
E bine că te-ai întors.
Ce mai e cu tine? Ce ţi s-a întâmplat?
Am fost în Franţa.
Vezi, tu niciodată nu m-ai putut împiedica să plec.
De ce ai făcut-o?
Credeam că aş fi putut să te găsesc.
- O, Peter... - Ce s-a întâmplat?
- Charlotte...? - Aveai dreptate, în legătură cu războiul.
Ne prosteşte pe toţi. Pe restul, îi omoară.
Oricui îi ia timp să-şi revină... Totul e doar o mizerie nenorocită.
Ştii...
niciodată n-am încetat să mă gândesc la tine.
Am putea pleca undeva... Oriunde...
- Peter... - Sunt obligat să plec, noi...
Nu mă pot întoarce...
Îmi pare rău...
Îmi doresc să mă fi ascultat...
Atunci n-aş fi fost eu însămi...
Bună...
Bună.
Nu credeam...
Nu.
E ceva ce mă gândeam că ar trebui să-ţi spun.
Ce?
Numele meu...
e Charlotte Gray.
Traducerea şi adaptarea - Marius Luca marius.luk@gmail.com
Sync: DISTEL @ www.subs.ro
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro