010101 01 0101010101
d10101 01 0101010101
dA0101 01 0101010101
dAN101 01 0101010101
dANY01 01 0101010101
dANY91 01 0101010101
dANY99 01 0101010101
dANY99 ş1 0101010101
dANY99 şi 0101010101
dANY99 şi M101010101
dANY99 şi Ma01010101
dANY99 şi Mac1010101
dANY99 şi MacU010101
dANY99 şi MacUs10101
dANY99 şi MacUse0101
dANY99 şi MacUser101
dANY99 şi MacUser.01
dANY99 şi MacUser.r1
dANY99 şi MacUser.ro
v ă p r e z i n t ă
PIRAŢII DIN SILICON VALLEY
Nu vreau să vă imaginaţi că acesta e un simplu film,
un proces prin care impulsurile magnetice
se transformă în forme şi sunete.
Nu. Scopul nostru este să lăsăm o amintire în acest Univers.
Altfel, de ce am mai fi aici?
Asemenea artistului sau poetului, noi creăm o nouă conştiinţă.
Astfel trebuie privită problema.
Ceea ce facem aici va rescrie istoria conştiinţei umane.
Steven, deocamdată vreau să iasă în evidenţă actriţa. Înţelegi?
Michelle; mergi. Mergi către Lenz.
Mereu m-am întrebat ce simţea Steve.
Încă din copilărie, ceea ce făcea el se afla undeva la limita
dintre o experienţă religioasă şi o adevărată cruciadă.
Reclama aceasta a devenit legendară când a fost filmată de Ridley Scott.
Ca în "1984", cu oameni asupriţi...
Şi sentimentul acela de rebeliune împotriva "fratelui mai mare",
care conducea totul.
Începeţi!
După 13 ani, Steve s-a aflat pe scena aceea, în Boston.
Ce ciudat a fost...
Competiţia dintre noi s-a încheiat.
Bill, mulţumesc că ai fost alături de noi.
Ai contribuit la bunăstarea acestei lumi.
Microsoft o să distrugă Apple! Nu puteţi avea încredere în ei!
Ştiu că vestea aceasta e şocantă pentru unii.
Steve vorbeşte cu Bill Gates? Care ne privea precum "fratele cel mare"...
Şi aşa era. De-a lungul anilor, Bill aproape că l-a înnebunit pe Steve.
Iar acum e pe scenă şi le spune tuturor că Bill e a doua venire a lui Iisus.
Cum s-a ajuns aici?
Astăzi a avut loc un incident în campusul Universităţii Berkeley.
Şi nu numai acolo... S-au anunţat câteva revolte neînsemnate.
Au participat mai mult de 400 de studenţi.
Apoi, fără avertisment, poliţia a împrăştiat gaze lacrimigene.
Liderii studenţilor vor să-şi exprime părerea
în legătură cu conflictul din Vietnam.
-Steve, ce naiba căutăm aici?
-Hai să plecăm.
Nu vă apropiaţi! Înapoi!
-Să nu arunci cutia!
-Nu.
Eşti teafăr? Indivizii ăia se cred revoluţionari.
-Dar noi suntem aceia.
-Da?
Steve nu a fost niciodată ca mine sau ca voi.
El vedea mereu lucrurile altfel. Chiar şi atunci la Berkeley,
eu vedeam kilobiţi în orice, iar el vedea sensul Universului.
Eu şi Steve am întîlnit un tip ciudat, care era un erou la Berkeley,
pentru că găsise o cale de a învinge sistemul.
Îl chema Căpitanul Crunch, pentru că era convins
că fluieraşul ăsta din cutiile de cereale Captain Crunch
avea aceeaşi tonalitate ca şi echipamentul interurban AT&T.
Puteai suna oriunde în lume cu echipamentul ăsta al meu,
căruia i-am spus Cutia Albastră. L-am testat sunandu-l pe Papă.
Vorbeşte tu cu el!
Nu! Doar nu-ţi fac legătura cu Papa!
Am înţeles totul acum. Ştii la ce se rezumă totul?
-E vorba de putere aici.
-Întocmai.
E ca în ţările alea ciudate, unde armata demite preşedinţi.
Primul lucru de care se ocupă sunt mijloacele de comunicaţie:
radiourile, televiziunile, presa...
-Straşnic, omule!
-Informaţia înseamnă putere.
Am construit multe Cutii Albastre, iar Steve le vindea.
Până într-o zi, când era să fim arestaţi de nişte poliţişti,
care, slavă Domnului, habar n-aveau ce e o Cutie Albastră.
Nu v-ar strica o tunsoare, băieţi.
Atunci, am încercat să construiesc ceva care să nu ne creeze probleme.
-Nu e o Cutie Albastră.
-E un computer.
Woz, avem nevoie de Cutii, nu de computere.
Am invitat un reporter de la Mercury News.
De ce naiba?
Mama a sunat la redacţie. Le-a spus că m-am apucat să fac un computer,
iar acum vor să scrie un articol despre mine.
Woz, mai lasă-mă!
Să-ţi pun o întrebare serioasă.
Uită  te la mine. Vrei să rămâi aici, la dracu-n praznic, toată viaţa?
Aici am crescut! Nu e "la dracu-n praznic". Fir-ar să fie!
Ştiu că veţi fi fascinaţi de computerul lui Steve.
E un băiat ingenios. L-a construit din piese de schimb.
Steven, a venit reporterul!
Bună ziua! A luat foc.
Marea mea şansă de a deveni celebru, dar a luat foc...
Când eram la Berkeley, făceam tot felul de montaje electronice.
Simple farse...
Dar şi farsele sunt importante.
Dar problema era că eu, Steve şi prietena lui eram lefteri.
Am ajuns să facem tot felul de trăsnăi ca să cîştigăm un ban.
Ştiu unde găsim o slujbă.
Am văzut în anunţul ăla.
Ce fel de slujbă?
Nu ştiu. Ceva legat de show business.
Adică să mă îmbrac precum Alice în Ţara Minunilor pentru puştani?
Dar Steve nu era făcut pentru aşa ceva.
Cred că am fost poet într-o viaţă anterioară. Sau artist...
Vorbeşti despre vieţile anterioare pentru că nu ştii cine eşti.
Ce tot spui acolo?
Nu ştiu cine sunt?
Nu. Mi-ai spus...
Nu discut despre asta!
Nici cu tine, nici cu altcineva.
Voiam doar să te ajut.
Nu m-am rupt niciodată complet de Steve,
dar el plutea în nişte sfere la care eu nu aveam acces.
Precum ucenicii din India sau oamenii simpli din Oregon,
care culegeau mere toată ziua.
A fost o călătorie importantă pentru Steve.
A vizitat tot felul de locuri ciudate.
Ai văzut-o pe fata lunii?
Miss Octombrie?
Miss August e şi mai şi.
Avea sânii până aici.
Doamne, Ballmer, nivelul tău de cultură e zero.
Da... De parcă tu îl citeşti pe Platon.
Eşti singurul individ care poate să facă mobilă din revistele Playboy.
Uită-te şi tu! Ai destule cât să faci un scaun.
Nu te gândi că se rătăcesc. Sunt lipite.
-Ballmer, cară-te de aici!
-Sunt lipite!
Uneori, îl necăjeam pe Bill Gates ca la carte.
Omul ăsta putea transforma orice situaţie într-un joc de poker.
Ce ne trebuie şcoală? Poker!
Azi e sfârşitul lumii? Nici o problemă, avem pokerul.
Am descifrat sensul vieţii? Poker încă o dată...
Şi trebuia să câştige.
Era distrus dacă pierdea. Dar nu se întâmpla prea des.
-Am full!
-Doamne...
Camerele noastre erau precum un cazinou dezordonat.
Iar Bill dormea pe unde apuca.
Bill, începe revoluţia fără noi!
Bill şi Paul Allen se ştiau de când erau mici.
Dacă au ştiut vreodată ce e pasiunea, computerele le-au provocat-o.
Mai ales acesta, făcut de un tip tocmai din Albuquerque.
-Fii atent!
-Ce e? Pornografie pentru ingineri?
-Doamne... E un Altair.
-Îmi scapă ceva?
Înţeleg cum e cu Miss Octombrie, dar asta ce mai e?
E ceva mai bun decât Miss Octombrie. E un computer.
Doamne...
În articol scrie că au nevoie de cineva care să scrie un limbaj.
Deocamdată, nu face decât să stea şi să clipească.
Cel care vrea să discute cu el trebuie să meargă în Albuquerque.
Atunci, du-te tu! Pari mai potrivit pentru chestiile astea.
Nu e adevărat.
Amândoi arătaţi groaznic. Obişnuiţi-vă cu ideea.
-Ce ar trebui să facem?
-Simplu. Suni şi spui că eşti Paul.
Iar apoi, Paul se duce acolo şi se recomandă drept Paul.
Ce ai de gând să-i spui?
Bună! Cu dl Ed Roberts, vă rog.
Sunt Paul Allen, de la Universitatea Cambridge, Massachusetts.
Noi trebuie să aflăm de ce are el nevoie,
chiar dacă el nu ştie asta, şi să ne asigurăm că află
şi că numai noi avem o soluţie pentru el.
-Poftim?
-Dle Roberts...
Da, dle Allen, cred că avem un produs revoluţionar.
Spun asta pentru că am primit deja 50 de apeluri
de la oameni care voiau să colaboreze la proiectul Altair.
Uite care e ideea. Am adus două femei în cameră.
Sunt dezbrăcate şi arată trăsnet.
Să nu spuneţi că nu v-am ajutat.
-Vă aşteaptă chiar acum!
-Să te ia dracu', Ballmer!
Le-am spus că scrieţi un sistem de operare,
iar ele au început să geamă... Fortran! Fortran!
-Steve, încetează!
-Poftim?
Încerc să vă scutesc de irosirea unei săptămâni
cu "transformatorul" ăsta de date,
în timp ce toată lume bea sau face sex.
-Paul, cum e cu binarul ăsta?
-Mă dau bătut.
Bill, fereşte-te!
Cred că îţi trebuie o replică mai bună de agăţat.
Dacă o întrebi ce medie a avut anul ăsta, nu rezolvi nimic.
Ballmer, am uitat să scriu programul de încărcare.
-Nu e o îmbunătăţire.
-Tocmai am realizat ceva.
Paul e în drum spre Albuquerque,
dar am uitat să scriu programul de încărcare,
adică acea chestie care leagă computerul de maşina Teletype.
Dacă porneşte sistemul şi nu citeşte banda, s-a zis cu noi.
Dacă nu s-a ocupat de asta în avion, sunt terminat.
-Tocmai am realizat asta.
-Sper...
Dacă mergea chestia asta cu Albuquerque, plecam de la Harvard.
-Eşti nebun?
-Puteam să fiu doctor.
Da. Ginecolog, poate...
Hai, beţivanule!
Da! Zbori! Aşa...
Eşti singurul individ care plăteşte stripteuzele să se îmbrace.
Hai, beţivanule! Bine...
Bill, nu ştiu dacă sunt hainele sau chiar tu,
dar ceva de aici are nevoie de o spălare ca la carte.
Noapte bună!
Bill, e un Altair. Ni l-au făcut cadou.
Le-am rupt gura!
-Woz, trebuie să avem şoareci?
-Îmi plac şoarecii. el e Irwing.
Ştii că te otrăveşti, nu?
-Dă-i încoace! Sunt cartofi.
-Asta spuneam şi eu.
Cartofi prăjiţi, mâncare de la All-American...
Nu pot să mănânc numai fructe, ca tine. E ciudat.
Nu. Sunt alimente pure, care purifică sufletul.
Stai să-ţi spun ceva! Am auzit un banc tare azi.
"Îl ştiţi pe ăla cu individul beat care iese de la metrou şi spune:
"M-am rătăcit în pivniţa unui individ astăzi."
"Să fi văzut ce seturi de trenuleţe avea!"
O nouă zi, o nouă glumă la linia comică a lui Zeke Zenskanitsky.
Am primit o carte cu poante poloneze. Am materiale pentru câţiva ani.
-De ce?
-Pentru că îi distrează pe oameni.
Lumea a început să sune doar ca să audă ultimele poante.
-Au o zi mai bună.
-Eşti sigur că o să funcţioneze?
-Dacă nu ia foc...
-Nu glumi pe tema asta!
Îmi plac glumele. Mă fac să mă simt bine.
Azi am angajat un detectiv particular.
Vreau să-mi găsesc adevărata mamă.
N-ai discutat niciodată cu mine despre asta. Faptul că eşti adoptat...
Individul spunea că e posibil să dea de urma ei.
De ce îţi pierzi minţile când te întreabă Arlene?
Arlene are problemele ei.
Părinţii mei nu vor să vin cu ea acasă.
Mă sună de un milion de ori pe zi.
Cel puţin, eu încerc să-mi rezolv problemele.
Te simţi mai bine?
Steve, spune-le celorlalţi ce simţi.
-Că a dispărut.
-Ce anume?
Furia. S-a zis cu ea! S-a dus!
Ne plăcea să mergem la un club de la Berkeley.
Era locul în care unii indivizi îşi omorau tot timpul liber
încercând să acceseze computerele companiilor locale.
Unii se duceau acolo şi îşi prezentau noile invenţii.
Problema era că multe dintre ele nu funcţionau prea bine.
Sunt sigur că aţi citit numărul de anul trecut din Popular Electronics.
Cel în care se discuta despre noul Altair 8800.
Eram agitat în ziua în care am prezentat computerul meu,
dar mi-a plăcut. Atâţia oameni care voiau să discute cu mine...
Schema pe care o avem...
-Ce-i asta?
-Primul computer pe care îl vezi.
Nu eram eu prea convingător, dar Steve era extraordinar.
Gândiţi-vă la Alexander Graham Bell, când a auzit prima sonerie.
Ideea asta este cel puţin la fel de revoluţionară.
-Vorbeşte despre Altair?
-Da.
Nu am avut probleme cu Altair-ul înainte să încerc să îl folosesc.
Parcă ne descoperiserăm vocaţia! Asta era tot ceea ce ne doream.
Aveţi primul computer personal pe care veţi dori să-l cumpăraţi.
Am vândut 50! IBM o să facă spume la gură.
Steve, nu cred că IBM a auzit de noi.
Foarte bine. E un război de gherilă, iar IBM e duşmanul.
Da?
Uneori, aveam impresia că Steve s-a născut cu obsesia de a "rade" IBM-ul de pe pământ.
Şi, într-o anumită măsură, înţelegeam de ce.
Pe atunci, IBM era pentru noi un fel de Pentagon.
"IBM. Oameni prosperi, care vând multe produse."
Era o adunătură de indivizi care se îmbrăcau la fel
şi interpretau sloganurile companiei.
"... şi de aceea suntem atât de fericiţi. Hei!"
Noi eram nişte indivizi soioşi,
ce se jucau cu dispozitive pe care IBM le considera jucării.
Dar ce ştiau ei?
-Unde e Volkswagen-ul tău?
-L-am vândut. 1350 de dolari.
-Am pornit!
-Steve...
-Ce e? Care e problema?
-Nu ştiu dacă le pot construi.
Woz, cred că vorbim aceeaşi limbă.
Dan, Elizabeth... Nu vorbesc în swahili, nu?
Vă informez că universul nostru se conturează aşa cum ar trebui.
Ştiu, dar nu sunt sigur că le pot construi.
Ştii că uneori colabortez cu Hewlett-Packard.
-Şii?
-Tata mi-a atras atenţia.
Ei au primul cuvânt de spus în privinţa invenţiilor mele.
-Poftim?
-Nu am ce să fac.
E scris negru pe alb, în primul contract pe care l-am semnat cu ei.
Woz, asta era şansa noastră, destinul nostru!
Iar acum, trebuie să-l lăsăm pe mâna acestor industriaşi?
Steve... Aşa te cheamă, nu?
Steve, spui că invenţia asta e pentru oamenii obişnuiţi?
Ce legătură au oamenii obişnuiţi cu computerele?
Ce?
-Ce e?
-Nu le-a plăcut ideea.
Nu le-a plăcut deloc!
Când Steve încerca să obţină un împrumut de la o bancă
parcă încercam să le vindem un frigider unor eschimoşi.
Steve nu arăta exact ca un om de afaceri, dar cine arăta?
În plus, industriaşii şi bancherii
aveau impresia că îi iei peste picior,
dacă le vorbeai despre computere pentru oameni de rând. Imaginaţi-vă!
-Unde ţi-e barba?
-În baie. M-am bărbierit.
-De ce?
-Bancherilor nu le plac bărboşii.
Sub numele de Apple, eu, Steve şi amicii lui, Elizabeth şi Dan,
am început să facem computere în garajul părinţilor lui Steve.
Uneori, e bine să nu realizezi în ce te bagi. Ne prosteam şi noi.
Până când a apărut un om ca Mike şi a rămas cu gura căscată.
-Steve Jobs?
-Jobs.
-Scuze. Mike Markula.
-Salut, Mike!
-Ce faci?
-Bine.
Omul care a pus inteligenţa în "Intel".
-Nu se fumeaző aici.
-Bine. Scuze!
Mi-a spus Valentine că e posibil să suni.
-Da.
-Bine ai venit la Apple Computers.
Mulţumesc. Aici e?
Chiar mă interesa o colaborare de genul acesta.
Şi cam cu cât s-ar plăti colaborarea asta, Mike?
Mă gândeam să începem cu un sfert de milion.
-Poftim?
-250 000 de dolari.
-Tu eşti Steve Wozniak.
-Da.
-Mike Markula.
-Salut!
Vrei să investeşti un sfert de milion în afacerea asta?
-Da.
-Care e şiretlicul?
Nici un şiretlic. E o afacere obişnuită.
Ăsta e şiretlicul, Steve. Nu e vorba de o afacere obişnuită.
E ceva aproape spiritual.
E vorba de răsturnarea vechilor culturi, a zeilor din antichitate.
Dacă vreţi să rămâneţi în garaj, eu nu am nici o problemă.
Dar compania asta ar putea avea un renume.
Steve Wozniak e angajatul nr. 1, iar tu eşti nr. 2.
-Eu sunt angajatul nr. 1. Woz?
-Nu contează.
-Eu sunt angajatul nr. 1 aici.
-Nu a fost nici un fel de aluzie.
Bine. Atunci eu sunt zero, iar Woz e angajatul nr. 1.
-E bine?
-Desigur.
Deşi multe lucruri se schimbau într-un ritm alarmant,
existau unele care rămâneau la fel.
Mai ales pentru Steve.
-Steve, nu vreau!
-O să te facă să te simţi bine.
Woz, noi doi.
Steve, sunt mama ta şi îţi spun să renunţi la LSD.
Nu. Ştii ceva? Nici mama ta nu ar fi de acord.
-Ia-l de aici!
-Hai, omule...
-Fii atent!
-Am rămas doar noi doi.
-Facem o "excursie"?
-Nu, mulţumesc, Steve.
-Hai!
-Nu, Steve!
Ce-i cu voi? Parcă trăiesc cu o adunătură de cadavre.
Abia îmi rămâne mie mai mult...
Văd ceva în faţă! E un lan de grâu!
Aud acorduri de muzică clasică. Le auziţi şi voi?
Dirijez o orchestră!
Totul se mişcă în bătaia vântului.
Totul se mişcă aşa cum vreau eu. Totul!
Steve...
Cum ajung acasă?
-Nu e rău, când nu bate vântul.
-Da? Când anume?
-Doamne...
-Ce e?
Mă gândeam la Harvard. O să-mi treacă.
Paul, ai venit la fix.
Ce mai faci? Îmi pare bine.
-Tu eşti Bill?
-Tu eşti Ed?
Să fiu al naibii!
O primă pentru semnarea contractului?
Nu am oferit niciodată o astfel de primă.
Ed, noi am primit prime la toate celelalte contracte semnate.
-Celelalte contracte?
-Da.
Ştiu şi eu...
-Bine. Două mii.
-Patru mii.
Poftim?
Desigur. Următorul, Ed.
E vorba de drepturile de autor, de 15 dolari,
pentru fiecare sistem BASIC vândut cu un Altair 4K.
-E innacceptabil.
-Băiete, eu nu fac afaceri aşa.
Şi nu-mi place să primesc ordine de la un mucos...
Ed, nu e vorba de ordine aici. Asta e realitatea.
Realitatea este că sistemul tău e extraordinar,
dar are nevoie de limbajul nostru.
Fără el, e doar o cutie de tinichea, care se aprinde.
Să dublăm partea noastră, de la 15 la 30 de dolari pe copie.
Primeam felicitări de la ei pe atunci... "Îţi simt lipsa".
Da, sigur... Albuquerque.
Bill şi Paul stăteau într-un mod sordid
şi colaborau cu câţiva studenţi,
de parcă ar fi avut habar cum e cu afacerile astea cu computere.
-Evrika!
-Ce e?
Am scris un program care joacă 21.
Chris, eşti aici de două zile şi te-ai apucat deja de 21?
-Şi ce dacă?
-Ai de lucru.
Doamne, nu! Nu Frank Sinatra! Iarăşi "My Way"? Iartă-ne!
Paul, eu pun 909 dolari, iar tu contribui cu 606.
Şi păstrăm numele Microsoft, da?
I-ai spus lui Ed că închiriem clădiri întregi de birouri.
Dacă află că sediul nostru e într-un hotel mizerabil
şi că avem drept angajaţi vreo doi studenţi?
-Crezi că sunt târfe?
-Sau inspectează hotelul.
Am văzut-o pe aia intrând şi ieşind ieri de vreo 20 de ori
dintr-o cameră de alături.
Doamne!
Pentru asta am plecat eu de la Harvard?
Ai vrut fascinaţie?
Ai găsit-o!
Nu te mai plânge atât! Mai bine du-te şi adu pizza.
Am avut o viaţă plină. Am bătut toate autostrăzile.
Am avut şi câteva regrete, dar prea puţine pentru a le pomeni.
PRIMELE BIROURI MICROSOFT ALBUQUERQUE, 1977
Bună dimineaţa! Copăcel! Ai o întâlnire la ora 9.00.
Ţi-ai lăsat cartea de credit la restaurant ieri.
E a treia oară pe luna asta.
Au sunat cei de la hotelul din Dallas şi au spus că ţi-ai uitat costumul la recepţie.
Au sunat şi cei de la Herty. Nu-ţi mai închiriază maşini.
Au primit încă două amenzi pentru depăşirea vitezei.
Spală-te pe cap! De fapt, piaptănă-te! Te speli mai târziu.
Schimbă-ţi cămaşa.
Acolo e.
Am venit la întâlnirea de la ora 9.30 cu preşedintele dv., dl Gates.
Dl Gates?
Am uitat să spun că ţi-a lăsat Paul un mesaj.
Zicea că, dacă ajungi iar la închisoare azi, te descurci singur.
El nu-ţi mai plăteşte cauţiunea. Ai înţeles?
Bill, nu e maşina lui Paul?
Am înţeles acum... Exerciţiile nu sunt bune pentru sănătate.
Dacă iei un puls normal, de 70 pe minut,
şi înmulţeşti cifra cu durata medie de viaţă, adică 75 de ani...
Bill, mergi prea repede. Te rog!
Să vedem. 70 înmulţit cu 60 de minute, cu 24 de ore şi cu 365 de zile...
Te rog!
Inima bate de 37 de milioane de ori pe an. Înmulţit cu 75...
Mergi mai încet!
Chris, fii atent!
Nu se poate! Bill!
Cheile sunt în contact.
Nu ştiu dacă e o idee prea bună. Poţi să cobori?
Cred că îl conduci cu pedalele şi cu manetele astea.
Bill, nu, te rog!
Nu-ţi face griji. Pe locuri, fiţi gata, start!
Microsoft? Nici unul dintre cunoscuţii mei nu auziseră de Microsoft.
Sau de Bill Gates. Erau nişte necunoscuţi.
Dar toţi eram necunoscuţi. Şi asta ne convenea, pentru că
indivizii respectabili îşi păstrau imaginea, iar noi, ceilalţi, puteam să ne ţinem de nebunii.
La asta ne pricepeam cel mai bine. Mi-e dor de acele vremuri.
-Un buldozer?
-Cine sunt Apple Computer?
-Ai lovit maşina cu un buldozer, Bill?
-Îmi pare rău.
Căutam o companie care avea programele pe care ni le doream.
Am găsit-o într-un singur loc: Albuquerque, New Mexico.
Apple avea un contract de 21 000 de dolari
pentru licenţierea programului BASIC.
Ştii ce înseamnă asta, Paul?
Da. Înseamnă că trebuie să semnăm neapărat cu cineva!
Suntem aproape faliţi şi, pe deasupra, în Albuquerque...
Abia îmi cumpărasem maşina. Nu-mi vine să cred! Un buldozer...
Scuze! Asta înseamnă că se întâmplă ceva în California.
TÂRGUL DE COMPUTERE SAN FRANCISCO, 1977
-9:45.
-Dimineaţă sau după  amiază?
-Se deschide peste 15 minute.
-Sunt atât de obosit, că nici nu văd.
Ce se întâmplă dacă află că am produs trei computere
şi că ne purtăm de parcă avem o linie de producţie?
Woz, nu ai voie să dormi la standuri. E îngrămădeală deja!
Steve, asudăm mai mult decât taţii noştri
şi am făcut mereu haz pe seama lor pentru că munceau prea mult.
-Hai! Trebuie să mă schimb.
-Ce să schimbi?
-Doamne! Steve!
-Ce e?
-Trebuie să am mustaţă?
-Ţi-ai cumpărat costum?
-10 fără 2 minute.
-Crezi că o să vină cineva?
De unde naiba să ştiu? Sigur că vor veni.
Nu ştiu... Poate. Îmi stă bine cravata?
Incredibil! Parcă eram vedete rock. Lumea ne lua cu asalt,
ca să vadă minunăţia asta de maşină cu 62 de integrate,
care putea să reproducă atâtea culori.
Când au venit tipii de la Microsoft...
De unde era să-i cunoaştem?
Într-o parte ei se uitau la un stand Altair gol,
iar în cealaltă eram noi. Voi ce aţi fi ales?
-Steve...
-Salut. Ce faci?
-Steve, eu sunt Bill Gates.
-Da. Salut!
-Directorul de la Microsoft?
-Da. Îmi pare bine.
Microsoft... Am scris câteva din sistemele voastre de operare.
Salut, John!
Woz! Scuză-mă! Vino încoace!
-Poate că nu te-a auzit.
-Da. Se poate.
Pentru prima oară, oamenii vin la mine. Nu mă mai duc eu la ei.
E incredibil!
Era o perioadă ciudată.
Oamenii erau înnebuniţi de noul Apple II.
Compania se extindea atât de repede,
încât jumătate din personal rămânea o necunoscută pentru mine.
Iar Steve a început să fie băgat în seamă de mai mulţi indivizi în vârstă.
Şi cu mine era la fel...
Multă lume mă cunoştea.
Ar fi trebuit să fie plăcut,
dar, o dată cu lucrurile bune, au venit şi neplăcerile.
-Ce e?
-Doamne... Nu din nou!
Ce e?
Ce vrei să spui Steve? Cum nu e copilul tău?
-Cum pot fi sigur că e al meu?
-Ştii bine că e.
-De unde să ştiu?
-Fir-ar să fie! Ştii că e adevărat.
Steve, sunt în luna a doua. Cu ce alt bărbat am fost?
Faci cum crezi. Dacă vrei să devii mămică, e treaba ta.
-Dar copilul nu e al meu.
-Ba este!
Ticălosule! Doamne...
Steve, fii atent. Carl are parodia aia despre BASIC...
Nu sunteţi plătiţi să faceţi pe clovnii. Sau poate că sunteţi...
Poate că asta e problema. Ar trebui să scrieţi programe.
Asta făceam, Steve.
Am nevoie de oameni talentaţi, de artişti!
Voi sunteţi nişte rataţi oarecare.
Şi încă o scrisoare de recomandare...
Dle Brewster, am citit dosarul dv.
Văd că aveţi experienţă în programare.
Şase ani. De fapt, şase şi jumătate.
Nu ştiu dacă aţi făcut cunoştinţă cu Steve Jobs.
-Da. Nu... Îmi pare bine.
-Te-ai ocupat de marketing?
Înainte să mă apuc de programare. Am studiat la seral, la San Jose.
-Pari a fi genul de angajat IBM.
-Nu. Dar la facultate, mi  au luat un interviu şi m-au plăcut.
Mi-au plătit ei biletul de avion la întoarcere.
-Nu mă îndoiesc.
-Serios! M-au acceptat.
Eram unul din cei 12 oameni pe care i-au angajat.
-Eşti virgin?
-Steve, încetează!
-Poftim?
-Eşti virgin?
Nu.
Câţi ani aveai când ai făcut sex pentru prima oară?
-Nu ştiu...
-Steve, lasă-l în pace!
Te-am întrebat ceva!
M-am căsătorit cu soţia mea când eram studenţi.
Nu te-am întrebat nimic despre soţia ta.
Eşti virgin, deşi nu crezi.
Nu ai ce căuta aici.
De ce ne mai pierdem vremea?
Steve, l-ai desfiinţat!
Woz, noi deschidem uşi în fiecare zi.
Dacă le deschidem pe cele nepotrivite, se pot întâmpla multe lucruri rele.
Trebuie să ai grijă pe care le deschizi.
-Vrei să-mi cer scuze?
-Probabil că a plecat deja.
Steve, există unele lucruri pe care trebuie să mi le treci cu vederea.
Dar şi eu trebuie să-ţi trec multe cu vederea.
Am auzit multe zvonuri despre tine,
dar nu le ascult pentru că te cunosc.
Îţi trec multe cu vederea, pentru că suntem prieteni.
Şi merită... Serios! Merită.
BIROURILE MICROSOFT SEATTLE, 1980
Cam atunci, la cinci ani după ce am absolvit la Harvard,
Bill m-a sunat şi m-a întrebat dacă vreau să lucrez cu el şi cu Paul.
Era o companie de doi bani, numită Microsoft.
Iniţial, mi-am zis că nu vreau altă bătaie de cap,
dar apoi, m-am gândit mai bine...
Ştii cum supravieţuieşti? Îi faci pe alţii să aibă nevoie de tine.
Supravieţuieşti făcându-i să aibă nevoie de ceea ce îţi aparţine.
Şi nu mai au la cine să apeleze...
Momentan, suntem într-o criză. Nimeni nu mai are nevoie de noi.
Îi vom face să aibă nevoie de noi.
Suntem prea neînsemnaţi ca să avem vreun cuvânt de spus.
Dacă dăm colţul mâine, nimeni n-o să observe.
Ştiţi cum spun mafioţii...
"Ţine-ţi prietenul aproape, iar duşmanul, şi mai aproape."
Despre ce "duşmani" e vorba?
Am pungi de vomitat pline! La o parte!
AEROPORTUL DIN MIAMI
Hai!
-Mi-am uitat cravata!
-Minunat! Am întârziat deja.
Salut! Ce faci? Îţi dau 20 de dolari pe cravată. Ba nu, 30!
30 de dolari pe cravată. O ai de la Sears?
Ajută-ne! Te rog!
Bill înţelesese că trebuie să atacăm fiara direct.
Cea mai feroce "fiară"... IBM. Pe vremea aceea,
erau ca Attila, Gingis Han şi Vlad Ţepeş la un loc.
Dar noi aveam de gând să-i facem să ne iubească.
Ce faceţi, domnilor? Frumoasă cravată! Pe aici!
Avem cămăşi la fel de albe ca ei.
Cred că avem ceea ce căutaţi. E un început.
Ştim că această divizie IBM va concura direct cu Apple
şi că vreţi să lansaţi un computer personal care să-i distrugă.
Noi vă putem face rost de un sistem de operare.
-Ce sistem de operare?
-Se numeşte DOS.
Uimitor! De fapt, e un moment istoric.
Ar trebui menţionat în manualele de istorie
sau înrămat şi expus la Galeriile Naţionale.
Pentru că acesta e momentul formării
uneia din cele ,mai mari averi personale
din istoria omenirii.
Bill Gates a ajuns cel mai bogat om din lume
în urma discuţiilor care au avut loc în această cameră.
Nu era un număr de magie, dar nu aveam absolut nimic!
Şi iată-ne aici, în costume ieftine, spunându-le celor de la IBM
că noi avem răspunsul la problemele lor.
DOS? Disk Operating System?
Sistemul care avea să ruleze pe milioanele de computere IBM?
Nu aveam nimic din bunurile cu care se tocmea Bill. Nimic!
Desigur, nu vrem să vi-l vindem, ci să vă cedăm drepturile asupra lui.
-Vreţi să păstraţi brevetul?
-Exact.
Computerele aduc adevăratele profituri, nu programele astea.
Nu e nici o problemă.
Şi mai e ceva... Vrem dreptul de a-l licenţia şi altor companii.
Dar era o singură problemă.
Bill, de ce le-ai spus că avem un sistem de operare?
Nu avem ce să le vindem! S-a zis cu noi!
Nu! Tu ne vei oferi acest miracol.
-Nu-i aşa Paul?
-Desigur...
Ziceai că ştii un individ care vinde sisteme de operare.
-Spuneam că îl ştiu oarecum.
-Oarecum?
Ai auzit şi tu ce am spus. Nu mă lua cu de-astea!
Tocmai le-am făcut o ofertă celor de la IBM.
Oarecum...
-Poftim!
Mulţumesc.
Deci vrei să cumperi sistemul meu de operare.
-Da.
-De ce?
Nu ştiu. Mă gândeam să-l modificăm şi să-l redistribuim.
-Cui?
-Avem câţiva potenţiali clienţi. Unii dintre ei vor ca totul să rămână secret
şi ne-au pus să semnăm un contract de confidenţialitate.
-Şi ne oferi...
-50 000.
-Dolari?
-Da.
-Eşti îngrijorat?
-Nu. Viaţa mea atârnă de un fir.
-Crezi că sunt îngrijorat? Nu...
-Ai dus tratative cu IBM!
De ce crezi că s-ar încurca cu nişte pierde-vară ca noi?
Pentru că au succes, Ballmer. Succesul e o ameninţare.
Îi face pe oamenii deştepţi să creadă că nu mai pot pierde.
Deci?
Deci? Vorbeşte, mutule!
Auzi clinchetul banilor? Urletul banilor...
Oriunde te duceai, erai îngropat în bani. Milioane...
Şi totul datorită faptului că am cumpărat sistemul de operare
al acelui individ la preţul derizoriu de 50 000 de dolari,
Dar una e să ai bani şi alta e să fii "adevărat".
-Bună! Sunt Bill Gates.
-Ce Dumnezeu...
-Bună!
-Ai grijă pe unde mergi.
-Cred că ai lăţime de bandă mare.
-Poftim?
Ce faci mai târziu?
Cine e idiotul ăsta?
Bravo, amice!
Când eu şi Paul eram colegi de liceu la Lakeside,
am accesat un computer,
ca să fim puşi în clasă cu cele mai frumoase fete.
De atunci, toate au mers din ce în ce mai prost.
Poate ar trebui să mergi cu libretul de economii agăţat la curea.
Sau să nu mai ţipi de faţă cu angajaţii tăi.
Fetelor le plac oamenii adevăraţi, nu cei care ţipă.
Serios, Ballmer? Şi tu cum faci să fii "adevărat"?
Nu ştiu. Ai văzut "Saturday Night Fever". Travolta e un "adevărat".
Vă urez bun venit la noul sediu al companiei Apple Computer.
Steve a devenit subit o celebritate,
de genul celor ale căror cuvinte sunt savurate de toată lumea,
pentru că prezenţa lor îi incântă.
Vă mulţumim că aţi fost alături de noi în această zi minunată.
Şi că ne-aţi ajutat să punem capăt bârfelor şi zvonurilor.
Ca să trec direct la subiect, zvonurile sunt adevărate.
Doamnelor şi domnilor, noul nostru preşedinte, John Sculley!
Să fiu sincer, eram fericit în funcţia de preşedinte al "Pepsi Cola",
Înainte ca Steve Jobs să vină şi să-mi spună:
"Vrei să vinzi apă cu zahăr toată viaţa sau vrei să intri în istorie?"
Centrala? Vreau să aflu prefixul statului Oregon.
Steve, trebuie să discutăm.
Nu ştiu cum să mă comport într-o asemenea situaţie.
E vorba de oferta aceea de la bursă. 100 de milioane.
Ce faci cu 116 milioane de dolari?
-Imediat!
-Nu gândesc în termeni mari, Steve.
Multă lume poate să învârtă sume mari, dar nu e şi cazul meu.
Poate că se învaţă...
Doamne, 100 de milioane? Ai cam mult de învăţat.
Înainte de treaba asta, arareori aveam bani să iau prânzul.
Trebuie să le dăm acţiuni celorlalţi, Steve.
Lui Dan, de exemplu. El a fost cu noi de la început
şi nu i-ai păstrat acţiuni.
Steve, o să-i dau lui Dan câteva din acţiunile mele.
-Arlene e acolo?
-Să facem ceea ce trebuie.
Arlene... Bine. Să discutăm despre copilul ăsta.
Steve, de ce te interesează ce nume vreau să-i pun?
Nu vreau să-l cheme Curcubeu sau Orisha, sau mai ştiu eu cum.
-Nu acum, Steve...
-Când e momentul potrivit să sun?
De fiecare dată când încerc...
Steve?
COMUNITATEA ALL-ONE OREGON
-Vreţi să o iau eu?
-Mulţumesc.
Bună!
Am venit să văd dacă totul e bine. Totul e în regulă?
Mulţumesc.
Şi să mă asigur că nu îi pui cine ştie ce nume dubios.
Care e problema dacă îi spun Orisha, Rază de Soare sau Puritate?
Copiii au destulă bătaie de cap până se integrează în lumea asta.
Un nume poate eticheta definitiv un copil. Îl poate înstrăina.
-Pe ea.
Lisa!
Bine. E şi fiica ta.
Arlene, să nu începem iarăşi discuţia asta!
Nu treci, pur şi simplu, prin viaţă.
O schimbi, o modelezi şi îţi laşi amprenta.
Şi exact asta va face numele Lisa!
Computerul acela a fost primul mare proiect de la Apple
şi unii se întreabă de ce insista Steve asupra acestui nume.
Vrei să-i spui unui computer Lisa? Nu e copilul tău...
Cum o cheamă? Arlene. Nu e numele copilului lui Arlene?
Mai sunt şi alţii care au fete pe nume Lisa.
Steve, ai un copil despre care nu vrei să vorbeşti.
-Chestia asta e un pic cam...
-Cum e?
Trebuie să ne considerăm artişti. Şi, aşa cum a spus Picasso:
"Artiştii buni copiază. Artiştii deosebiţi fură."
De la ei voiam să furăm. De la Xerox.
Ei dezvoltau în secret chestii revoluţionare,
cum ar fi mouse-ul şi interfeţele grafice.
Dar când acei ingineri din California au mers la Xerox,
să-şi prezinte invenţiile, directorii companiei nu au realizat ce au în faţă.
Ce "şoricel"... Parcă adusese cineva un şobolan mort la şedinţă.
Un mouse?
Vreţi ca Xerox să ia în consideraţie un periferic numit "mouse"?
XEROX CENTRUL DE CERCETARE PALO ALTO
În asta a constat geniul lui Steve.
I-a convins pe directorii de la Xerox
să ne arate invenţiile echipei lor din California.
Vă spun eu... Oamenii lor le priveau cu mare dispreţ.
-Doamne!
-Să mergem!
M-am simţit ca un tătar
care vine şi jefuieşte nişte săteni fără apărare.
Nu! E o nebunie. Practic îi dăm totul.
Noi am creat mouse-ul şi toate celelalte chestii.
Iar acum, idioţii ăştia din New York îi arată totul lui Steve Jobs.
-Eu nu fac aşa ceva.
-Bună! Sunt Steve Jobs.
Vreau să-mi spui câte ceva despre celelalte invenţii ale voastre.
Interfaţa grafică, de exemplu. u va fi în dezinteresul vostru.
Aşa crezi tu. Ce vrei să ştii?
Cum funcţionează?
Am înţeles.
E super, nu? Clic, şi ai ajuns. Clic, şi eşti în altă parte.
Interfaţa grafică era un miracol. Şi Steve a primit-o pe tavă!
Cei de la Xerox i-au dat-o lui Steve,
aşa cum bogaţii oferă vechituri în scopuri caritabile.
Numai că "vechitura" asta s-a dovedit a fi un Rembrandt.
Un avans de 100 de miliarde de dolari faţă de competitori.
Apple învârtea banii cu lopata. Era minunat!
Dar eu mi-am pierdut minţile.
Am început să-mi cumpăr "jucării" exorbitante.
Să am propriul meu avion...
Dar poate că nu eram un pilot atât de bun pe cât mă credeam.
Una e când "cad" computerele, dar la avioane e cu totul altceva.
-Salut, Steve. Acum ai ajuns?
-Nu. Am stat de vorbă cu doctorii.
Nu ştii că am discutat acum 10 minute?
Am discutat? Hard disk-ul meu a început să dea erori.
Un computerist cu probleme de memorie...
E ciudat. O parte din viaţa ta e aici, dar nu ştii nimic despre ea
şi asta te înnebuneşte.
Paul, Simonyi, luaţi-l pe Matthews. Ballmer, vino încoace!
Ce e?
Ce nesimţire! "Lisa", noul computer al lui Apple. S-a zis cu noi!
Da... Am văzut deja unul.
Interfaţa grafică şi sistemul de operare cu care sunt dotate
fac ca lucrurile pe care le vindem celor de la IBM să pară demodate.
Le vreau şi eu.
Cum adică? Sunt ale celor de la Apple. Nu le putem fura!
Nu m-aţi auzit bine. Le vreau!
Pariu pe 50 de dolari că pierde avionul.
S-a făcut.
Bill, n-ar strica să-ţi cumperi un radio la maşină.
-Nu pot să iau radioul...
-Vorbesc despre trafic.
Domnule, avem bilete la cursa aceasta.
Îmi pare rău, dar avionul vostru e pe pistă.
Doamnă, ce fel de servire este aceasta?
Domnule, nimic nu poate aduce acel avion la locul de îmbarcare.
Ba da. Puterea voinţei.
Vreau ca avionul acela să se întoarcă. Vă rog!
-Serios?
-Da.
Domnule, ştiţi că am în servietă mai multe programe?
-Ştiţi care e scopul lor?
-Mă tem că nu.
Protejează împotriva viruşilor. Bănuiesc că aţi auzit de ei.
-Eu merg regulat la medic.
-Nu. Viruşi informaţionali.
Da. Am citit ceva despre ei. Pot distruge un computer.
O întreagă reţea de computere, doamnă.
De exemplu, computerul de la acest terminal sau cel din avion...
De fapt, computerele de la toate liniile aeriene.
Cel din turnul de control...
Sunteţi pregătiţi să vă asumaţi răspunderea pentru faptele dv.,
dacă informaţiile mele nu ajung în avionul acela?
Reputaţia lui a rămas intactă. A pierdut avionul.
Sunt căpitanul. Trebuie să ne întoarcem puţin la terminal.
Nu e nimic grav.
Biletele, vă rog!
-Ai biletele, nu?
-Nu. Ţi le-am dat ţie.
Cred că sunt de 50 de ori mai mari decât noi.
"Artiştii buni copiază. Artiştii deosebiţi fură."
-Da? Cine a spus asta?
-Un pictor. Cred că era Van Gogh.
Fii atent!
Da prietene. A venit vremea să jefuim şi să prădăm?
Eşti sigur că e bine să-i primim pe indivizii de la Microsoft?
Noi avem cultură. Ei nu au.
Le lipseşte bunul-gust şi nu au nici o urmă de originalitate.
Dar ne pot fi utili. Să înceapă jocul de-a şoarecele şi pisica!
Bill, mă bucur să te văd.
Steve...
-Salut! Eu sunt Steve.
-Paul.
-Steve Jobs.
-John Simonyi.
Intraţi. Să vă prezint echipa.
El e Gilmore, unul din cei mai buni programatori
şi un om foarte loial. Loialitate deplină. Corect?
Asta e ideea, Steve.
Pe aici. Echipa Macintosh e mai degrabă o familie.
-Străinii nu sunt bine primiţi.
-Ce-i cu steagurile astea piratereşti?
Ce spun eu mereu?
E mai bine să fii pirat, decât să te înrolezi la Marină.
-Eşti pirat?
-Absolut, Steve.
Nu am mai închis un ochi de 52 de ore.
Loialitate.
Vă voi prezenta viitorul. E strict secret.
Mai are cam un an până la lansare.
Este împletirea absolută a artei cu ştiinţa.
Se numeşte Macintosh.
-Nu e tocmai Lisa.
-Are interfaţă grafică.
Nu înţeleg. Cum accesează computerul cursorul mouse-ului?
Nu. Hardware-ul nu are nici o legătură.
Totul se face din software.
-Ajunge!
-Scuze, Steve...
Nu îi tortura pe oaspeţii noştri cu ceea ce nu vor avea niciodată.
Eşti vulnerabil în domeniul programelor de calcul tabelar.
-Noi vă putem ajuta.
-90 de ore pe săptămână.
Îţi place tricoul? O să-l dau oamenilor mei.
Unii dintre ei trudesc mai mult de 90 de ore pe săptămână.
"Multi Plan-ul" nostru rulează pe mai multe platforme.
-Nu avem concurenţă.
-Nu ajunge să ai angajaţi.
Trebuie să se lanseze într-o adevărată cruciadă.
E locul în care arta, ştiinţa şi religia îşi dau mâna.
Avem multiple instrumente. Pot fi rescrise pentru Mac.
Adaptarea asta...
Noi suntem artişti.
Noi transformăm siliciul în arta siliciului.
IBM vor dori uneltele noastre.
IBM? S-a zis cu ei.
Sunt o companie a anilor 50. Ei trăiesc în America lui Eisenhower.
IBM e un duşman supraponderal, într-un castel care se năruie.
Iar noi îl luăm cu asalt.
Ştiu că IBM e duşmanul, dar noi vă putem ajuta.
-De ce colaboraţi cu ei?
-Prefer să lucrez cu voi.
-Asta e! Vom colabora cu Apple.
-Glumeşti...
Nu. Ne trimit trei prototipuri de Macintosh, noul lor computer.
Le flutură steagul piraţilor pe deasupra capului,
iar el ne dă giuvaerul cel mare? Cine e piratul?
Omul ăsta vede ce crede. Nu e invers.
Nu noi suntem problema lui cea mai mare.
Dacă nu e atent, o să distrugă locul ăsta.
Macintosh!
-Macintosh!
-Apple II e cel mai bun!
Chiar şi după ce mi-am recăpătat memoria, totul s-a schimbat.
Era incredibil câte lucruri se schimbaseră...
Apple se făcea ţăndări.
Steve împărţise angajaţii în două tabere:
susţinătorii noului Macintosh împotriva restului companiei.
Steve?
Ce naiba e asta?
E ca într-o familie. Mai apar şi divergenţe de opinii.
Nu înţeleg. I-ai făcut pe cei care se ocupă de Mac
să se întoarcă împotriva celor de la proiectul Apple.
Uimitor, nu? Oamenilor le place să fie modelaţi.
Dar dacă ai întreba pe oricare dintre ei, ar nega totul.
Eu nu vreau să modelez pe nimeni, Steve. Nu mai e deloc amuzant.
Poate că momentele distractive sunt fragmente de existenţă
care sosesc într-un "ambalaj" mai plăcut.
Eu nu mai glumesc. Ţi-am spus cândva că îmi plac glumele.
Steve, adio! Demisionez de la Apple.
-E o glumă, nu?
-Nu. Mă întorc la colegiu.
Woz, ce faci? Nu cred că e o idee prea bună.
Momentan, eu apăs pedala de frână, iar tu te îndrepţi spre un zid.
Woz!
-Ţi-am cerut ceva extraordinar.
-Steve...
Ţi-am cerut o sclipire de geniu, iar tu îmi arăţi asta?
Steve, nu începe iar! E ora 3 dimineaţa.
Nu am energia necesară pentru a proteja un proiect neterminat.
Pentru că nu ai ce să aperi!
Vreau frumuseţe, nu incompetenţă.
-Mă asculţi?
-Da, te ascult.
M-am săturat de abuzurile tale! Aşa faci mereu...
Nu ştii decât să împroşti lumea cu noroi şi să faci fiţe.
Ticălos nenorocit!
Ce faci? Încetează!
Ştiu că am luptat. Ca în orice luptă, au existat şi victime.
Dar astăzi sărbătorim noul Macintosh.
E momentul să inaugurăm noul Macintosh, odrasla noastră!
Din toată compania, eu, voi şi echipa Macintosh suntem adevăraţii artişti.
Puteţi să uitaţi de Lisa şi de Apple.
Totul se rezumă acum la noi, echipa Macintosh! Noi vom scrie istoria.
Dar mai întâi să trăim clipa! E momentul să ne distrăm!
John, ai auzit ce am auzit şi eu?
Ce ai spus despre Steve?
-M-am săturat de tâmpeniile lui.
-Ce ai spus?
M-ai auzit bine.
Aşa vorbeşti despre Steve, despre omul care te plăteşte?
Încetaţi!
Nu aveam parte de aşa ceva la Pepsi Cola!
Vrei să vinzi apă cu zahăr toată viaţa?
-Steve, sunt îngrijorat.
-Da?
Da. În legătură cu ce se întâmplă. Rivalitatea dinte echipe...
-Macintosh vs Apple II.
-Nu înţelegi, John.
Oamenii au nevoie de o cauză. Nu am luptat în Vietnam.
-Acesta e Vietnamul nostru!
-Certurile astea distrug compania.
Fenomenul creaţiei e dificil. Geniul este însoţit de nebunie.
Cele două părţi ale aceleiaşi monede.
Ştiai asta când te-am adus aici. Nu-i aşa, John?
Steve, dacă nu ai încredere în mine, Dumnezeu să te aibă în pază.
Nu am spus nimic de încredere, John.
Mai e o problemă... Arlene şi copilul.
-Asta e treaba mea.
-Nu mai e.
"Times" mai scrie un articol.
Nu mai avem nevoie de publicitate negativă.
Copilul nu e al meu.
Steve, fii serios! Ai făcut testul de paternitate.
E fetiţa ta. Rezultatele au fost concludente.
Testele de paternitate sunt o glumă.
Îţi cer 20 000 de dolari. Atât şi nimic mai mult.
-Şantaj.
-Poţi să-i dai banii ăştia.
Dă-i ce-ţi cere. De fapt, ai putea să-i dai mai mult.
-Nu e vorba de bani!
-Atunci, care e problema?
Nu ştiu.
Mami, a venit un bărbat!
-Cât a trecut? Un an?
-Da. Am fost ocupat.
-Desigur... De ce ai venit?
-Nu ştiu.
Arată foarte bine.
-Ar fi trebuit să vii să o vezi.
-Puteai să vii şi tu cu ea.
-Steve...
-Poftim!
Mulţumesc, Lisa.
Steve Jobs ne distruge. Ballmer!
E un dezastru!
"Windows" trebuia să fie gata de anul trecut, în caz că ai uitat.
-Vă aşteptam, dle Gates.
-De ce trebuie să fac asta?
Sunt ocupat. E o prostie!
E o campanie publicitară pentru Wall Street Journal.
Nu am nevoie de publicitate.
Scuzaţi-mă! Puteţi să staţi un pic mai la stânga?
Aveţi o gaură în pulover... Întoarceţi-vă spre dreapta.
Crezi că sunt o focă de la circ?
Ballmer, dacă Apple reuşeşte, noi de ce nu putem?
-Ce vrei să mai facem?
-Ce trebuie, Steve.
Adică ce, mai exact, Bill?
Să lansăm Windows-ul înainte de prima zăpadă.
Bill, suntem în Seattle. Aici nu ninge.
Dle Gates, ar fi mai bine să vă daţi jos puloverul,
pentru că nu dă bine în cadru.
Verdele şi albastrul nu se mai poartă.
Pete de sudoare... Oribil!
Trebuie să lucrez.
Aproape am terminat.
Asta e. Trei, doi, unu... Zâmbiţi, vă rog!
-dle Gates, un mesaj urgent.
-Mulţumesc.
Ce urmează? Steve Jobs.
"Dl Jobs vă porunceşte să fiţi diseară în biroul lui."
Steve, e paranoic în privinţa a ceea ce facem noi aici.
Poate că are de ce să fie.
Nu şi la ritmul în care progresezi.
Cred că am întâlnire cu Ann astăzi.
-Parcă era într-o delegaţie.
-Aşa e.
Atunci, cum ai întâlnire cu ea?
Eu mă duc la un film aici, iar ea vede acelaşi film în Denver.
Iar după aceea, îl comentăm la telefon.
Bill, n-aş vrea să văd ce se întâmplă când faceţi dragoste.
Aţi furat de la noi!
Nu e adevărat, Steve. Nu-mi spune mie asta.
Atunci, ce e cu chestia asta de care am auzit?
Acest Windows, care va concura direct cu produsele noastre?
Eu nu sunt o concurenţă pentru tine, Steve.
Lasă prostiile! Ai piratat software-ul de pe Mac-urile noastre.
Am avut încredere în tine!
Dacă vrei să vezi toate proiectele noastre, ţi le arăt.
Faza ciudată e că Steve Jobs era singurul tip la care Bill nu ţipa.
Era exact invers. Steve îi poruncea lui Bill să vină la el
şi îşi descărca nervii pe el. Dar Bill aştepta deznodământul,
îl convingea pe Steve că nu suntem o ameninţare pentru el
şi că acest Windows era doar un număr de prestidigitaţie.
După câteva ore, totul reintra în normal.
Bill era un adevărat geniu la chestia asta.
-Asta e tot ce dezvoltaţi?
-Desigur.
-Da?
-Da. Şi mai e ceva...
Ai citit ce am spus despre noi în articolul de acum două zile?
Nu. Ce ai spus?
Că noul Macintosh e singurul computer pe care l-aş cumpăra pentru mama mea.
-Da?
-Da.
-Pentru mama ta?
-Da. Suntem o mare familie.
-O familie?
-Ştii bine că aşa e
Steve!
Când s-a transformat chestia asta din afacere în religie?
Vă mulţumim pentru eforturile depuse.
Acestea vor schimba modul în care lumea va gândi şi va comunica.
Steve îi consideră duşmani pe cei de la IBM.
El nu înţelege că voi sunteţi duşmanul.
-Ce tot spui?
-Apar primele copii ale Windows-ului.
Aţi luat programul nostru, l-aţi modificat si aţi declarat că vă aparţine.
Mereu vă insultaţi oaspeţii?
Suntem cu toţii o mare familie,
din care fac parte şi prietenii noştri de la Microsoft.
Bill?
Doamnelor şi domnilor, Bill Gates!
Vă voi arăta nişte secvenţe incredibile de 60 de secunde.
Şi vom difuza filmul doar o dată, în timpul finalei Super Bowl.
Priviţi-le şi vedeţi ce facem cu IBM. Cu "fratele mai mare"!
Reclama a fost interesantă din multe puncte de vedere.
Eram la conferinţa de la Apple, iar tehnicienii lor
prezentau primele computere japoneze cu Windows-ul nostru,
care seamănă foarte mult cu programul lor.
Dacă ar fi să aleg un moment...
Detectez sentimente ciudate pe aici. Să mai rămânem?
Uneori, noi le răspândim, dar acum e momentul să le primim.
Am greşit.
Am avut încredere în tine. Familie...
Poate o familie de tip mafiot.
Cum întorci spatele, cum eşti lichidat.
Oamenii noştri au venit din Japonia şi au adus acest computer NEC,
plin cu programe Microsoft. Programe scrise de voi.
Sunt aproape identice cu ale noastre.
E posibil să existe unele asemănări, Steve.
Asemănări?
Furt, mai degrabă.
Steve, toate maşinile au volan.
Dar nici o firmă nu pretinde că a inventat volanul.
-Noi doi avem un contract!
-Să-l citeşti cu atenţie.
Parcă fac afaceri cu o călugăriţă.
Întâi sunt sedus, iar apoi, sunt mâncat de viu.
Revino-ţi! Amândoi am avut un vecin bogat, pe Xerox,
care lăsa mereu uşa deschisă şi căruia îi furai televizorul.
Dar când ai ajuns acolo, ţi-ai dat seama că eu fusesem deja.
Nu te plângi că ai vrut să furi tu primul.
Ai întârziat.
Suntem mai buni decât voi. Avem tehnologii mai avansate.
Nu înţelegi, Steve. Asta nu contează.
HOTELUL ST. FRANCIS SAN FRANCISCO
Ca de obicei, există întotdeauna un final.
Pentru noi, a fost atunci când am fost la petrecerea
celei de-a 30-a aniversări a lui Steve.
Am încercat din răsputeri să ne menţinem pe linia de plutire,
dar nu s-a putut. Trebuia să realizăm asta mai demult.
-E chiar Ella Fitzgerald?
-Nu am idee.
Bună, Steve!
Ştii ce se serveşte aici?
Somon, brânză de capră...
Nu pot să mănânc aşa ceva. Hai să mergem la Denny's
-E cu Joan Baez?
-Stai un pic. Cine e Joan Baez?.
Vreau să stăm de vorbă. E important.
Bine, John. Scuzaţi-mă!
Avem o problemă. Ni s-a cerut să ţinem un toast pentru Steve.
Eu? Pentru Steve? După ce s-a întâmplat, e imposibil.
John, nu te uita la mine. Mike, fă-o tu!
După ultimele luni? Nu prea cred. John, e treaba ta.
-Nu acum. Imposibil!
-De ce nu?
-Steve crede că sunt...
-Că eşti ce?
Doamnelor şi domnilor, un toast pentru un om deosebit.
Omul care m-a adus la această companie
şi fără de care petrecerea de astăzi nu ar fi avut loc.
Steve Jobs, o adevărată lumină călăuzitoare.
Un adevărat vizionar... Steve?
După trei luni, John Sculley îl concediază pe Steve Jobs
E ciudat, dar uneori găseşti lucruri mai importante
decât cele pe care le considerai cu adevărat importante.
Înţelegeţi? Poate că totul e învechit...
Să vedem cum o mai duceţi. E bună, nu?
Steve Wozniak predă informatica şi organizează cursuri de balet.
Vom aprecia mărimea Soarelui raportată la mărimea Pământului.
Lisa face parte din noua familie a lui Steve Jobs.
Steve Jobs a revenit la Apple în 1997.
Bună Steve! O să fie interesant. Noi doi, împreună...
Da. Aşa e.
Microsoft deţine o parte din acţiunile Apple.
Bill Gates este în prezent cel mai bogat om din lume.