Pentru a viziona mai multe documentare traduse, de acest fel,
vizitati blogul IESIREA DIN MATRIX www.fymaaa.blogspot.com
Nave spaţiale deasupra Los Angeles...
Răpitori controlându-ne minţile...
Extratereştri stabilind contactul...
Acestea şi alte scenarii bazate pe extratereştri au reprezentat intriga
a numeroase filme de science fiction şi show-uri televizate.
Dar dacă, fiinţe extraterestre, vor veni pe Terra, mâine?
Vor da ele semnalul naşterii unei noi epoci de pace şi prosperitate
sau vor declanşa războiul lumilor?
Ziua în care se va anunţa că nu suntem singuri,
va fi ziua care va schimba definitiv această planetă.
Structurile guvernamentale şi cele religioase se vor nărui.
Oricine doreşte să întâlnească un extraterestru.
Dar va trebui s-o facem treptat.
Va trebui să învăţăm să mergem, înainte de a învăţa să alergăm.
Milioane de oameni din întreaga lume
cred că am mai fost vizitaţi în trecut, de fiinţe extraterestre.
Şi dacă ar fi adevărat?
Oare anticii extratereştri chiar au ajutat la modelarea istoriei noastre?
Şi dacă e adevărat, oare ce se va întâmpla... când se vor întoarce?
Traducere:Marian Matei
Episodul 5 Î N T O A R C E R E A
De-a lungul istoriei umane, oamenii au contemplat stelele,
cu uimire şi veneraţie.
Strămoşii noştri le-au cartografiat mişcările,
identificând constelaţii şi au măsurat timpul folosind calendare astrale.
Stelele, însele, au devenit sursa a nenumărate mituri şi legende.
Multe dintre acestea, descriu vizitatori venind pe Pământ, de undeva, de acolo.
Altele vorbesc, despre întregi civilizaţii ce există în cosmos.
Străvechile scrieri sanscrite din India, ne spun, de exemplu,
că există 400.000 de specii umanoide, răspândite prin cosmos,
pe diferite planete, în diferite sisteme solare, chiar şi în alte dimensiuni.
Dar unde sunt aceste fiinţe extraterestre?
Au venit ele oare pe Terra, în trecut,
aşa cum sugerează teoria astronauţilor antici, apoi au plecat?
Dacă e aşa, oare se vor mai întoarce vreodată?
Astăzi, oameni de ştiinţă din întreaga lume, au încetat să mai aştepte
şi au început să facă paşi, spre găsirea formelor inteligente de viaţă extraterestră.
Va reuşi tehnologia, într-un final, să aducă dovada,
a ceea ce strămoşii noştri credeau, cu mii de ani în urmă?
În 1960, astronomul şi fizicianul, Frank Drake a montat
un telescop neobişnuit, pe dealurile Virginiei de Vest.
Ciudatul dispozitiv, fusese făcut din echipamente radar,
rămase din Al II-lea Război Mondial...
dar în locul lentilelor optice tradiţionale, avea o antenă radio direcţională.
Câteva calcule simple, au arătat că radio telescoapele au puterea
de a transmite şi recepţiona semnale, de la distanţe, efectiv astronomice.
Şi este vorba de foarte mulţi ani-lumină.
Deci, Frank Drake a îndreptat radio telescopul, către două stele apropiate
şi l-a reglat sperând să capteze un mesaj de la extratereştri.
Părea un lucru nebunesc.
Drake nu a reuşit să capteze nici un sunet în acea zi,
dar ştiinţa radio astronomiei se născuse.
Dacă nu putem vedea extratereştri în spaţiu... poate îi putem auzi.
Modalitatea în care am procedat, în trecut, pentru căutarea extratereştrilor
era strict pasivă, încercând să descoperim semnale
plecând de la ipoteza că, dacă erau dezvoltaţi tehnologic,
atunci vor fi folosit electricitatea, ca şi noi şi aceasta generează radiaţii.
Şi aceste semnale care se propagau, le-am fi putut descoperi.
În 1961, Frank Drake şi un grup de astronomi, fizicieni şi biologi,
au format o organizaţie, finanţată privat, numită SETI.
"Search for Extra-Terrestrial Intelligence" - căutarea formelor de viaţă extraterestre.
Scopul lor era să îndrepte un mare număr de radio telescoape spre spaţiu şi să asculte.
Drake a estimat probabilitatea existenţei vieţii extraterestre, în univers,
cu o formulă care a devenit cunoscută ca Ecuaţia Drake.
Ecuaţia Drake este ca o punte, între oameni de ştiinţă şi profani,
deoarece explică numeric ce ai vrea să ştii
privind existenţa vieţii extraterestre.
Există factori multipli încorporaţi în Ecuaţia Drake.
Cum ar fi: câte stele ar putea avea planete;
câte dintre aceste planete ar putea fi locuibile;
câte dintre ele ar putea avea apă în stare lichidă;
pe câte ar fi putut evolua, forme de viaţă inteligente?
Şi apoi un factor foarte important, este durata de viaţă a acestor civilizaţii
şi asta este marea necunoscută.
Tot ce cunoaştem este despre noi înşine.
Şi cât timp vom rezista pe aici?
Asta rămâne de văzut.
Folosind ecuaţia, Drake a estimat existenţa a peste o sută de milioane
de civilizaţii avansate, numai în Calea Lactee.
SETI presupune, că dacă există o civilizaţie extraterestră capabilă de călătorii,
atunci a dezvoltat electronica şi poate avea o semnătura distinctă.
Această semnătură este un semnal repetitiv.
Un semnal repetitiv le-ar spune că nu e vorba de un zgomot de fond,
de frecvenţe parazite, ci de o încercare reală de comunicare,
poate nu cu noi, ci între ele.
Pe 15 august 1977, astronomul dr. Jerry Ehman
lucra în cadrul proiectului SETI, la Universitatea de Stat din Ohio,
când a înregistrat un semnal intermitent, venind din direcţia constelaţiei Săgetător.
Semnalul a durat 72 de secunde, înainte de a se pierde.
Ehman a crezut că este de origine extraterestră.
Dar în ciuda căutărilor asidue şi a numărului crescut de telescoape,
semnalul nu a mai fost detectat niciodată.
Dar dacă SETI interceptează transmisia unei alte lumi?
Ce se va întâmpla apoi?
Conform protocoalelor SETI de post-detecţie
odată descoperit şi confirmat un semnal extraterestru
acesta ar trebui ţinut secret până vor fi înştiinţate autorităţile.
Guvernul va decide atunci, dacă se va iniţia sau nu, un contact.
Cred că totul se va schimba radical.
Fiindca acum există mesajul.
Ar putea conţine informaţii enorm de importante
care ar putea transforma societatea noastră, sau ar destabiliza-o.
Ce ar putea însemna asta pentru viitorul civilizaţiei noastre?
Acestea sunt întrebările curente.
Astăzi SETI continuă să scaneze stelele învecinate,
pentru semnale produse artificial,
folosind câteva dintre cele mai mari telescoape din lume.
În următorii câţiva ani, când va deveni complet operaţională,
noua reţea de telescoape Allen a SETI,
va fi capabilă să scaneze peste un milion de stele.
SETI are de cercetat o zonă uriaşă.
Se poate spune că până acum, a fost cercetat echivalentul
unui pahar de apă din oceanele Terrei.
Au un drum lung înainte.
În timp ce SETI ascultă, pasiv, semnale din spaţiu,
NASA a încercat să contacteze extratereştri, la modul direct,
prin mesaje trimise la bordul sondelor sale spaţiale.
Este o încercare cu slabe şanse de reuşită, dar nu există nici un motiv,
în opinia mea, să nu sperăm că viaţa s-a dezvoltat şi în alte părţi.
Ceea ce este mai dificil de prezis, sau de încercat şi de înţeles,
este cât de probabil este, ca o civilizaţie să fie suficient de aproape,
pentru a şi putea comunica cu ea.
În 1972, NASA a acceptat să ataşeze mici plăci,
la exteriorul sondelor sale spaţiale gemene Pioneer, primele obiecte făcute de om
menite să părăsească sistemul nostru solar.
NASA l-a contactat pe profesorul Universităţii Cornell,
dr. Carl Sagan, să compună mesajul.
Carl Sagan a fost unul dintre cei mai activi astronomi,
care au căutat viaţă în afara planetei.
A fost un remarcabil om de ştiinţă şi un excelent astronom
şi chiar a făcut multe, pentru ca noi să putem înţelege
cum am putea contacta sau descoperi, forme de viaţă aflate altundeva în univers.
Sagan împreună cu fondatorul SETI, Frank Drake,
a proiectat o placă de aluminiu aurit, măsurând circa 15X23 cm,
care conţinea o colecţie de imagini simbolice, reprezentând oamenii şi Terra.
Femeia şi bărbatul erau dezbrăcaţi, iar bărbatul ţinea un braţ ridicat
ca şi cum ar fi salutat.
Exista şi o reprezentare schematică a sistemului solar,
împreună cu traiectoria planificată a sondei Pioneer marcată pe ea,
diagrama a 14 pulsari aflaţi în jurul soarelui, constituind o hartă
care ar fi putut ajuta pe cineva, să descopere de unde provine sonda.
Am încercat să le sugerăm unde suntem localizaţi în spaţiu
şi a fost o provocare interesantă, să realizezi cum să indici cuiva
unde te afli în spaţiu, neştiind unde vor descoperi ei sonda.
Şi totul a fost înglobat, într-un desen foarte stilizat,
în speranţa că vom fi reuşit să comunicăm, măcar câteva dintre aceste idei.
Cinci ani mai târziu, în 1977, dr. Sagan a primit a doua şansă de a proiecta
un mesaj interstelar, când NASA a acceptat să ataşeze un altul,
de sondele spaţiale Voyager.
De această dată Sagan a înregistrat un album
făcut din cupru aurit, având o serie de instrucţiuni de bază de folosire.
Sagan a estimat că discul metalic, ar putea rezista în spaţiu,
cel puţin un miliard de ani.
Una dintre provocările tehnice a fost să-şi dea seama
cum să facă asta, cum să codifici semnale audio şi chiar video,
într-o modalitate accesibilă oricărei alte civilizaţii, avansate tehnologic.
Şi avantajele unei înregistrări, sunt atât de natură mecanică cât şi electrică.
Era evident.
Şi astfel, ei au pus pe capac instrucţiunile de redare.
Înregistrarea includea o largă varietate de sunete - plânsul unul copil,
vântul, valurile şi ploaia, zgomote animale,
dar şi muzica clasică sau muzica popoarelor lumii.
O selecţie interesantă de muzică, a fost hit-ul rock al lui Chuck Berry,
"Johnny B. Goode."
Muzica a fost o alegere bună, deoarece aproape orice poate vibra şi crea sunete.
Aşa că am putea paria că orice cultură şi-ar dezvolta propria-i muzică.
Cred că Bach ocupa cea mai mare parte a înregistrării.
Nu ştiu exact de ce l-au ales, ca să fiu cinstit,
dar el este unul dintre cei mai "matematici" compozitori
şi acesta ar fi putut fi unul dintre motive,
deoarece matematica este o limbă universală.
Sagan a mai inclus şi o gamă largă de fotografii
a unor binecunoscute structuri făcute de om şi saluturi în 55 de limbi diferite.
Cred că cea mai importantă dintre ele era sumeriana.
De ce ar fi inclus sumeriana în acea înregistrare?
Ei bine, potrivit teoriei astronauţilor antici, Sumeria antică
este primul loc, în care au avut loc contacte cu entităţi extraterestre.
Până acum, nu am aflat încă nimic despre fiinţe extraterestre,
deoarece ei nu ne-au contactat încă.
Dar cred că este spre binele nostru, fiindcă ori de câte ori încerci,
să-ţi dai seama cum să comunici cu cineva,
îţi dezvolţi propriile abilităţi de comunicare, dincolo de limite.
Cu toţii vrem să găsim extratereştri.
Fie că e vorba de oamenii de ştiinţă planetari
căutând semne de viaţă pe o altă planetă îndepărtată.
Fie că este vorba de partizanii teoriei extraterestre care vor să găsească
forme de viaţă extraterestră ce ne vor fi vizitat în trecut...
şi fie că e vorba de oamenii de azi care vor să aibă întâlniri
cu OZN-uri sau extratereştrii care ne-au vizitat recent.
Toţi încercăm acelaşi lucru.
În timp ce căutarea extratereştrilor continuă,
un nou telescop spaţial vânează planete care ar putea susţine viaţa.
Există oare alte planete ca a noastră undeva acolo?
Şi dacă da, cum le vom putea găsi?
Aprindere.
Lansare.
Lansare... pe 6 Martie 2009, NASA lansat o rachetă Delta II în spaţiu.
La bord se afla un nou telescop numit în onoarea
astronomului german, Johannes Kepler.
Telescopul spaţial a fost proiectat special
să descopere existenţa de planete similare Terrei
localizate în afara sistemului nostru solar.
Căutarea lui Kepler este focalizată pe o anumită zonă a Căii Lactee
numită Braţul Orion
Sarcina lui Kepler este de a răspunde la întrebarea:
cât de comune sunt astfel de planete?
Pentru asta Kepler va supraveghea o anumită zonă
timp de trei ani şi jumătate.
Imaginaţi-vă acum ar fi să staţi cu ochii deschişi privind fix
o singură zonă de pe cer.
Şi tot ce fac este să privescă stelele
şi apoi, pe măsură ce planeta orbitează în jurul stelei,
când ajunge în faţa ei, strălucirea stelei se diminuează
cu foarte puţin, din punctul nostru de vedere,
deoarece este blocată de planetă.
Şi astfel noi căutăm ce anume obturează acele stele.
Astfel pot fi detectate astfel de planete.
Până acum Kepler a confirmat existenţa a cinci planete
în afara sistemului nostru solar.
Oficialii NASA se aşteaptă să găsească mai multe sute de exoplanete
ca acestea, înainte de finalul misiunii.
Odată localizată o planetă, oamenii de ştiinţă
trebuie să determine, dacă ar putea avea apă.
Ştim de pe Terra, că orice formă de viaţă are nevoie de apă.
Deci aceasta este modalitatea de căutare a vieţii altundeva în univers - urmărim apa.
Acesta fiind primul pas.
Pe Terra oriunde avem apă lichidă, găsim şi viaţă.
Şi este adevărat.
Viaţa pe Pământ poate exista în condiţii foarte variate.
Există organisme extreme care pot trăi în izvoarele fierbinţi
ce ies din crusta terestră în adâncul oceanelor.
Există alte organisme remarcabile care trăiesc în deşeurile nucleare
ale reactoarelor atomice, sub radiaţii foarte puternice şi aşa mai departe.
Dar singurul lucru, ce pare a fi absolut necesar vieţii,
aşa cum o ştim, este apa în stare lichidă.
Pentru a stabili dacă o planetă conţine apă şi posibil, viaţă,
oamenii de ştiinţă îi analizează atmosfera cu telescoape speciale.
Ne uităm la lumina provenită de pe alte planete
şi fragmentăm acea lumină, ca pe un curcubeu.
Dacă priveşti un curcubeu pe cer,
şi faci asta foarte, foarte atent, vei vedea nişte linii întunecate.
Vei vedea lipsind unele culori din curcubeu.
Şi aceste culori lipsesc din cauza absobţiei de către gazele din atmosfera Pământului.
Deci, efectiv, dacă obţinem un curcubeu de pe altă planetă
şi dacă ne uităm după linii întunecate, acestea ne vor spune
ce fel de gaze sunt în atmosferă.
Pentru a înţelege mai bine, cum este afectată atmosfera de formele de viaţă,
oamenii de ştiinţă de la NASA,
studiază straturile microbiene din zona Moss Landing Wildlife, California.
Acestea sunt importante pentru NASA dintr-o grămadă de motive.
Organismele care trăiesc în straturile microbiene,
s-au aflat pe Terra, de mai multă vreme decât orice alt organism.
Ele produc o serie de lucruri, pe care le numim biomarkeri,
care sunt importanţi în căutarea vieţii pe alte planete.
Deci, ei sunt biomarkeri texturaţi, aşa că dacă extragi
o bucată de strat microbian şi-i studiezi suprafaţa
cum arată?
Unul dintre lucrurile pe care le facem cu aceste straturi microbiene,
este măsurarea fluxului de metan.
Metanul este un gaz, care este produs de anumite organisme,
ce folosesc materia organică aflată în aceste straturi.
Şi când metanul ajunge în atmosferă,
poate fi detectat de unele sonde, cum ar fi căutătorul de planete terestre,
care este una dintre misiunile-concept ale NASA, în căutarea gazelor
produse de forme de viaţă, pe exoplanete.
Putem căuta semnătura oxigenului sau a apei
de pe o planetă şi asta ne va da măcar o idee
privind înseşi formele de viaţă - cele bazate pe carbon
şi care folosesc ciclurile de oxigen şi dioxid de carbon.
Atmosfera noastră nu este stabilă fără fiinţele vii.
S-ar fi evaporat până acum.
Şi astfel, dacă priveşti în spaţiu şi detectezi în jurul stelei,
semnătura elementelor chimice care noi ştim că există în prezenţa vieţii,
aceasta este o dovadă puternică că acolo se află viaţă.
Nu ne ajută să ştim dacă este viaţă inteligentă,
dar dovedeşte prezenţa vieţii.
Cu un univers realmente plin de posibilităţi,
vânătorii de planete îşi centrează căutările, pe o zonă numită Zona Goldilocks.
Zona Goldilocks pentru planete, este acel loc
în care o planetă nu este nici prea fierbinte, nici prea rece,
ci are exact temperatura potrivită vieţii.
Până în prezent, nu ştim nici o planetă ca Terra în Zona Goldilocks.
O singură planetă se apropie de criterii.
Este numită Gliese 581D.
Dar nu suntem perfect siguri, că acea planetă
este chiar în Zona Goldilocks sau nu.
Recent, s-a recunoscut că există
mai mult de o Zonă Goldilocks.
De exemplu, ar putea exista viaţă în interiorul planetoizilor îngheţaţi,
care sunt ca nişte mici planete sau luni mai mari.
Luna lui Jupiter, Europa, este un foarte bun exemplu.
Europa are apă lichidă sub o calotă glaciară.
Este lichidă din cauza fluxului de căldură
şi a forţelor de frecare din interiorul planetei.
Deci ar putea exista viaţă, poate numai microbiană,
adânc, sub gheaţa Europei.
Este o întrebare foarte provocatoare - dacă mai există viaţă altundeva
în sistemul solar.
Sunt atât de multe condiţii, care trebuiesc îndeplinite.
Trebuie să înţelegem ştiinţa.
Trebuie să punem întrebările potrivite.
Aş vrea să am un tricorder cu care să mă duc acolo, să-l îndrept spre ceva,
şi el ar spune: viaţă sau nu, nu-i aşa?
Dar nu avem aşa ceva.
Aşa că, trebuie să fim deştepţi şi isteţi,
şi trebuie să dezvoltăm instrumente, care chiar pot pune întrebările,
cărora le căutăm răspuns.
Este inevitabil.
Sunt atât de multe planete acolo, încât este inevitabil să găsim una
în Zona Goldilocks, într-o bună zi.
Dar în timp ce telescopul Kepler, abia a început să scaneze orizontul,
NASA deja plănuieşte pasul următor în căutarea vieţii extraterestre:
lansarea în 2014 a telescopului spaţial, James Webb.
Oamenii mă întreabă mereu: "Te aştepţi să găseşti o altă Terra, în timpul vieţii?"
Şi eu răspund: "Desigur că da."
Când eram student, aproape nimeni nu era pregătit să răspundă astfel.
Sentimentul prin anii '60 şi '70 era că, chiar de ar exista alte planete ca Pământul,
viaţa este un eveniment atât de improbabil, încât nu ar mai fi putut apărea, nicăieri.
Acum, punctul de vedere predominant, este că universul abundă de viaţă.
Oricine vrea să întâlnească un extraterestru.
Dar trebuie să începem cu paşi mărunţi, trebuie să invăţăm să mergem,
înainte de a putea alerga.
Ceea ce mă fascinează este că avem doar
4,5 miliarde de ani vechime într-un univers care se apropie
de 14 miliarde de ani vechime.
Ce s-ar fi putut întâmpla cu planetele asemenea Terrei
care au 5 sau 10 miliarde de ani în avans?
Abia ne putem imagina.
Dar dacă oamenii nu sunt singurele creaturi inteligente ce caută viaţă, în univers?
Dacă există fiinţe de pe alte planete, care fac propria căutare?
Şi dacă, în căutările lor, ne găsesc ei primii?
Unii cred că deja au făcut-o.
În data de 30 Octombrie 1938, ascultătorii radio din SUA,
au ascultat înmărmuriţi, o serie de buletine de ştiri,
descriind invazia Pământului de către marţieni.
Nave cilindrice marţiene sunt peste tot în ţară.
Este sfârşitul.
Deşi transmisia părea reală, de fapt era o ficţiune radiofonică,
regizată şi narată de Orson Welles.
Incredibil, dar mulţi ascultători au crezut-o reală şi au intrat în panică.
Reportajele din ziare au descris familii fugind de acasă în munţi,
în timp ce alţii se înarmau şi se pregăteau să lupte contra invadatorilor.
A existat o scurtă introducere, care avertiza că nu sunt evenimente reale.
Ulterior s-a emis însă, de parcă totul se întâmpla real.
Ei bine, majoritatea celor care au ascultat au crezut că este real.
Oamenii au fost supăraţi.
Unii dintre ei chiar se refugiaseră pe dealuri.
Şi au cules din drum alţi oameni, membri de familie sau prieteni.
S-au prezentat la datorie la unităţi militare.
Răspunsul multor oameni la acest atac fictiv,
a fost să se pregătească pentru ce era mai rău.
Dar dacă reacţia publică la o dramatizare radio
a fost un val naţional de teroare, ce s-ar fi întâmplat dacă ei chiar ar fi venit?
Los Angeles, California.
În primele luni ale anului 1942, oraşul era la limită.
Recentul atac surpriză de la Pearl Harbour,
propulsase America în Al II-lea Război Mondial...
iar ameninţarea unei invazii japoneze,
pe mare sau aeriană, ţineau armata în alertă maximă.
Pearl Harbour era foarte recent în memoria oamenilor.
Oamenii erau în alertă maximă.
Existau multe suspiciuni.
Nipono-americanii fuseseră internaţi în lagăre.
Existau submarine germane în Atlantic,
submarine japoneze în Pacific şi oamenii erau îngroziţi.
Printr-o operaţie bine organizată, apărarea antiaeriană
şi paza de coastă, monitorizau ţărmul Pacificului,
ca niciodată până atunci.
Războiul începuse.
Eram un copil de 13 ani şi în acea noapte de februarie a anului 1942,
sirenele au început să urle în miezul nopţii.
Pană de curent.
Şi mai fuseseră câteva înainte.
Pe 25 Februarie, între orele 3:12 şi 4:15 a.m.,
Brigada 37 Artilerie de Coastă din Los Angeles,
a deschis foc de baraj asupra unui obiect zburător neidentificat.
Observatorii de pe acoperişul Columbia
Broadcasting Building din centrul Hollywoood,
au putut vedea clar flăcările tunurilor
şi reflectoarele măturând cerurile,
într-un arc larg de-a lungul zonei de coastă.
Cred că ceea ce m-a trezit, iniţial, a fost sunetul tunurilor antiaeriene.
Am sărit din pat şi părinţii mei erau deja treji.
Tatăl meu era observator aerian.
El s-a gândit că este un atac real.
Mama ne spunea, fratelui meu şi mie: "Băgaţi-vă sub pat, băgaţi-vă sub pat!
Staţi acolo!"
Şi, desigur, am ieşit afară ca să aruncăm şi noi o privire.
Se trăgea peste tot.
Era ca de 4 Iulie.
Am început să aud multe explozii puternice.
Fratele meu şi cu mine, ne-am uitat pe fereastra
dormitorului şi am văzut luminile reflectoarelor,
răsucindu-se în toate direcţiile, pe cer.
Dar ce era acel ciudat OZN pe care luminile se focalizau?
De unde apăruse?
Japonia?
Sau din altă lume?
Poate, această incredibilă fotografie publicată în dimineaţa următoare,
în Los Angeles Times, furniza dovada?
E posibil ca adepţii teoriei astronauţilor antici să fi avut dreptate tot timpul?
Era practic deasupra lor, chiar deasupra.
Profesorul de antropologie, pensionat, C. Scott Littleton
avea nouă ani şi locuia în Hermosa Beach
când a zărit un obiect straniu plutind chiar deasupra casei sale.
Am văzut ceea ce mama mea mereu numea un "gândac argintiu."
Astăzi l-aş caracteriza ca având având forma unei pastile, ovală şi alungită.
Era ceva ce nu voi uita niciodată.
Era prins în reflectoare şi proiectile de antiaeriană
explodau peste tot în jurul lui.
S-a deplasat treptat cam în acest mod şi apoi a început să piardă altitudine
câte puţin şi s-a mutat deasupra a ceea ce trebuie să fi fost Redondo Beach.
I-am pierdut urma dar exploziile au continuat.
Şi imediat după aceea am văzut, cu toţii,
un grup de avioane luând urma obiectului, în trecere pe deasupra noastră,
trei sau poate cinci interceptoare,
în mod clar avioane clasice, cu piston, ale aviaţiei SUA.
Nimeni nu a recunoscut că acele avioane au fost vreodată pe cer.
Primul nostru gând a fost că era un avion de recunoaştere japonez.
Mai târziu arhivele japoneze au arătat cu certitudine,
că nici un avion japonez nu a fost deasupra sudului Californiei,
în acea noapte, de fapt niciodată.
După ce a exclus posibilitatea ca avioanele japoneze
să fi invadat spaţiul aerian american, Secretarul de stat al marinei,
Frank Knox, a atribuit incidentul, "panicii de război."
Dar ministrul de război, Henry Stimson, a respins rapid aceasta explicaţie,
declarând defensiv, că de fapt o aeronavă, fusese ţinta atacului.
Până în prezent, nimeni nu pare să ştie precis ce sau cine,
a zburat deasupra Los Angeles în acea noapte.
Unii au susţinut că raidul antiaerian de deasupra Los Angeles
nu a fost nimic mai mult decât un foarte minuţios exerciţiu,
regizat de armată, ca să menţină oamenii pregătiţi, în eventualitatea unui atac real.
Alţii au pretins că obiectul zburător neidentificat,
a fost, de fapt, un balon de baraj care scăpase din ancoră.
Dar nici acea explicaţie nu pare credibilă
pentru martorii oculari ai evenimentului.
Singurul loc unde se aflau baloane de baraj ancorate
era deasupra fabricii de avioane El Segundo, Douglas North American.
Ar fi trebuit să scape din ancoră, să plutească spre nord
către Munţii Santa Monica şi apoi să coboare deasupra Los Angeles.
Baloanele de baraj nu pot face astfel de manevre.
Ingnorând controversele, un fapt rămâne nedisputat:
în acea noapte, s-au tras circa 14.000 de proiectile în straniul obiect
şi a plouat cu şrapnele din cer mai bine de o oră.
Dar în ce trăgeau tunurile?
Să fi pus armata atâtea vieţi civile în pericol, pentru un exerciţiu de antrenament?
Panica a fost extremă.
Şase oameni au fost ucişi, în total,
datorită accidentelor auto sau şrapnelelor ce cădeau din cer.
Un prieten de-al meu spunea, că a văzut un şrapnel
trecând prin acoperişul garajului vecinului său.
Deci, da, au fost ceva pagube produse de şrapnelele căzătoare.
Dimineaţa următoare, în curtea noastră era ceva pe care mama mi-a spus să o rulez
semăna cu o prelată sau ceva asemănător.
Şi când m-am aplecat... am îngenunchiat în iarbă
şi mi-am rănit genunchiul într-un şrapnel.
L-am păstrat toţi aceşti ani.
Ăsta e şrapnelul meu şi este foarte ascuţit.
Printr-un proces de eliminare, cea mai eficientă explicaţie
şi spun asta ca şi savant -
ar fi prezenţa unui aşa-numit OZN, ceva din altă lume
ceva ce aparţinea unei alte tehnologii.
Dacă este adevărat, atunci acest eveniment a fost una
dintre cele mai masive observaţii OZN din istorie.
Peste un milion de oameni l-au văzut.
Dar fie că a fost sau nu un OZN,
amintirile rămân vii, pentru cei ce au văzut ceva pe cer, în acea noapte.
Atât de vii, în fapt, încât mulţi dintre ei se adună anual,
La Fort MacArthur, în San Pedro, California, pentru a reproduce misteriosul eveniment.
Oraşul o luase razna.
Au crezut că suntem atacaţi de avioane japoneze.
Unele teorii vorbesc de baloane meteorologice.
Alţii spun: "Am văzut un avion, ştiu că am văzut un avion",
iar alţii spun: "Nu, în nici un caz nu era avion."
Dar atunci a fost ceva înfricoşător.
Cred şi în ziua de azi că nu au ştiut cu ce se luptă.
Dacă a fost un balon meteo sau o farfurie zburătoare.
Dar pentru cei care cred că au văzut o navă extraterestră în acea noapte,
o întrebare importantă, rămâne:
Ce s-a întâmplat cu ea?
Zvonurile spuneau că s-a prăbuşit în apă, până la urmă
şi că a fost recuperată de scafandrii marinei.
Deci poate că a fost avariat şi s-a prăbuşit şi poate asta ar explica
reacţia rapidă a armatei la Roswell, cinci ani mai târziu.
Fiindcă era posibil ca ei să fi bănuit măcar,
ce ar fi urmat să găsească acolo.
A fost oare Pământul vizitat de o navă extraterestră
în dimineaţa de 25 Februarie 1942?
Şi să fi furnizat, ameninţarea globală a Celui
de-al II-lea Război Mondial, un declanşator?
Poate că ideea nu este chiar atât de hazardată, cum ar crede unii.
Este posibil ca nave extraterestre să fi fost confundate
cu aeronave inamice în Germania hitleristă?
În cartea sa apărută în 1993, Zeii Edenului,
William Bramley a emis ipoteza că extratereştrii au luat parte
în aproape orice catastrofă majoră din istoria umană
şi chiar au folosit războiul ca mijloc de control a ritmului de creştere populaţiei.
Dar în timp ce mulţi sunt sceptici în privinţa afirmaţiilor lui Bramley,
cu un lucru sunt de acord - că numărul OZN-urilor raportate
creşte întotdeauna, în timp de război.
În timp de război, când multe ţări sunt în conflict
şi conflictul este atât de teribil,
de parcă civilizaţii întregi se vor nimici,
OZN-urile apar brusc, de nicăieri.
În timp ce scepticii şi istoricii militari,
atribuie aceste presupuse contacte războiului şi stresului,
cei care cred în OZN-uri, găsesc numărul de apariţii greu de ignorat.
Când a izbucnit Al II-lea Război Mondial, în septembrie 1939,
au existat numereroase raportări de OZN-uri deasupra Germaniei hitleriste.
Deşi termenul OZN nu fusese inventat,
Aliaţii, credeau că sperietorile, cum erau cunoscute,
erau noi tipuri de avioane de luptă dezvoltate de nazişti.
Dar primele avioane de luptă cu reacţie, Messerschmitt Me-262,
nu au intrat în dotarea Luftwaffe până în 1943.
Desigur nu se poate ignora cât de avansate erau sistemele de propulsie
şi tehnologia aeronautică nazistă, în realitate.
Ei au avut primul avion de luptă cu reacţie operaţional.
Construiau avioane test care arătau incredibil de asemănător
OZN-urilor raportate în zilele noastre.
Aveau o foarte avansată tehnologie a rachetelor.
Au existat zvonuri foarte multe privind proiectele naziste
de a construi aeronave folosind tehnologia OZN.
La sfârşitul sec. al XIX-lea, existau Aleister Crowley, H.G. Wells, Bram Stoker,
care scrisese Dracula, Jules Verne care scrisese, De la Pământ la Lună.
Ei făceau parte dintr-o societate numită Golden Dawn.
Membrii societăţii credeau în existenţa,
nu numai a OZN-urilor dar şi a extratereştrilor.
Această cultură l-a influenţat pe Hitler,
la sfârşitul anilor '20 şi începutul anilor '30.
În căutarea originilor rasei ariane, ei au ajuns până în India,
la textele vedice, care vorbesc de OZN-uri.
Deci Hitler, în felul lui, era un partizan al OZN-urilor
şi s-a gândit să-şi dezvolte propria versiune a acestora,pe baza textelor vedice.
Pentru a avea o dramatică wunderwaffen, arma minune,care ar fi pus capăt războiului.
Deşi naziştii, nu au dezvoltat niciodată aşa numitele arme minune,
rapoarte ale unor stranii maşini zburătoare în spaţiul aerian german,
au continuat să apară, în tot timpul războiului.
Dar ce anume raportau oare piloţii aliaţi?
În anii '40,în timp ce valuri de bombardiere americane spulberau efectiv,oraşele germane,
Dresda, Hamburg, Berlin, în aceste raiduri piloţii americani
au văzut aceste globuri luminoase apropiindu-se de avioanele lor.
Nu ştiau ce sunt.
Credeau, la început, că sunt arme secrete germane.
Aşa că le-au numit Foo Fighters.
Cuvântul "feu" în franceză înseamnă foc
şi acestea arătau ca nişte mingi de foc.
Aşa că, în loc de Feu Fighters, ele s-au numit Foo Fighters.
Au fost văzute în număr mare deasupra Germaniei şi Europei occidentale,
fiind descrise ca nave de diverse forme, sau pur si simplu, globuri de lumină.
Au devenit atât de importante încât armata a început să le bage în seamă
şi să le investigheze.
Erau sute de cazuri.
Nici unul nu părea să fie dăunător avioanelor.
Dar erau peste tot!
Curios este că, atunci când apăreau,
avioanele aliate aveau uneori probleme mecanice.
Şi poate cel mai misterios fapt a fost că unii piloţi
au raportat că au zburat direct prin ele
de parcă OZN-urile nu aveau masă.
Nu s-a descoperit niciodată ce erau Foo Fighters, sau de unde veneau,
dar una dintre teorii, care spunea că erau un fel de arme secrete germane,
era larg acceptată printre piloţii aliaţi.
Dar ar fi putut avea Al III-lea Reich o tehnologie mai avansată
chiar decât cea mai modernă aeronavă?
Unii cred că naziştii dezvoltaseră o tehnologie avansată,
la care savanţii de azi încă lucrează,
tehnologia antigravitaţională pe bază de mercur.
Aceasta presupune ca mercurul să fie într-un sistem închis...
ca un glob de sticlă, de exemplu.
Odată ce mercurul începe să se rotească, la modul giroscopic,
într-un sistem închis, el generează portanţă.
Este o portanţă de natură electrică şi emite de asemenea o lumină strălucitoare.
Şi, de fapt, multe OZN-uri au fost descrise exact la fel.
Către finalul războiului, germanii au început să producă
cantităţi masive de mercur.
Şi, de fapt, un număr de U-boat-uri scufundate mai târziu,
unul lângă Singapore, altul în Norvegia, acum câţiva ani au fost găsite,
şi întreaga lor încărcătură era de mercur.
Ceea ce puţini istorici au scris despre Foo Fighters,
care se pare că încă reprezintă un secret,
este că erau ca un fel de globuri de plasmă produse de mercur
şi că scopul acestora era, de a produce câmpuri şi descărcări magnetice puternice,
în jurul bombardierelor, care ar fi oprit motoarele
şi ar fi interferat cu sistemele electrice ale avioanelor.
Chiar să fi fost bazate Foo Fighters pe tehnologia extraterestră?
Dacă e aşa, de unde o aveau germanii?
OZN-iştii indică spre descoperirea unei farfurii zburătoare
care se presupune că s-ar fi prăbuşit în Munţii Pădurea Neagră,
lângă Freiburg, Germania, în 1936.
Unii cred că, oamenii de ştiinţă germani, au reparat nava pentru a-i putea testa
sistemele energetice şi de propulsie şi prin inginerie inversă,
au reuşit să reproducă, unele dintre aceste aşa-numite, tehnologii extraterestre.
Să fi luat naziştii nava şi să se fi încheiat un pact acolo?
Au recuperat naziştii oare şi corpuri?
Este greu de aflat adevărul.
A existat şi un contact?
A existat dintotdeauna această teorie,
că ei au capturat o navă pe care au început să o studieze.
Este foarte posibil.
Erau mult mai avansaţi decât oricine la acel moment.
Mulţumesc lui Dumnezeu pentru cunoştinţele noastre,
fiindcă luptam cu ei cu propria noastră ştiinţă şi tehnologie.
După război a existat o operaţiune organizată de americani,
numită Operaţiunea Paperclip.
Aliaţii se confruntaseră cu toată această tehnologie uimitoare a germanilor.
Motoarele cu reacţie, avioanele, avioanele cu motoare rachetă
toate aceste aparate uimitoare.
Ca să vă dau un exemplu despre ce materiale s-au colectat
prin Operaţiunea Paperclip, chiar la finalul războiului,
von Baun şi echipa lui începuse proiectarea de rachete în trepte,
capabile să ajungă în SUA.
Ei aveau şi planurile unei staţii spaţiale, clasica staţie circulară din filmele sci-fi,
pe care aveau montat un uriaş colector solar,
o oglindă proiectată să focalizeze lumina soarelui
direct spre sol ca un fel de rază a morţii.
Existau toate aceste proiecte nebuneşti ale echipei
care s-a dovedit a fi o achiziţie valoroasă pentru americani.
Până la urmă, von Braun a fost cel ce a construit racheta Saturn V,
care i-a dus pe oameni pe Lună.
Povestea Foo Fighters ca şi Bătălia din Los Angeles,
au fost ignorate pe scară largă sau pur si simplu respinse, de istorici.
Dar un eveniment petrecut, la doar doi ani după război,
i-a uimit şi pe sceptici.
Dar dacă extratereştrii există?
Oare una din navele lor s-a prăbuşit pe Pământ?
Majoritatea arheologilor au respins multă vreme ideea că extratereştrii
ar fi putut ajuta la construirea piramidelor egiptene.
Teologii şi cărturarii religioşi resping ideea,
că poveştile din Biblie sau Mahabharata, ar putea descrie întâlniri cu extratereştri.
Şi guvernele, de-a lungul istoriei, au negat oficial
rapoartele privind vizitarea Terrei de către farfurii zburătoare.
Dar pe 8 Iulie 1947, a avut loc o întâlnire OZN
pe care, până şi guvernului SUA, i-a fost greu s-o mai nege.
De ce?
Fiindcă de această dată raportarea a fost făcută de Armata SUA.
Mă aflu la Foster Ranch între Corona şi Roswell, New Mexico.
Nu departe de ceea ce se numeşte câmpul de rămăşiţe, chiar după acel deal.
Şi acel câmp, este cel pe care spuneau titlurile ziarelor din iulie 1947,
că s-a prăbuşit un disc, unul dintre acele misterioase OZN-uri.
Într-o noapte de la începutul lui iulie 1947,
o furtună puternică s-a rostogolit peste New Mexico.
A doua zi dimineaţă, fermierul Mac Brazel a ieşit să verifice pagubele.
Mac Brazel verifica dacă totul se afla la locul său.
Şi a dat peste această zonă destul de extinsă de rămăşiţe,
ceva ce nu mai văzuse până atunci.
A dus câteva la biroul şerifului local.
În 1947 la Roswell se afla o bază militară aeriană.
Şeriful a sunat la bază, care l-a trimis pe maiorul Jesse Marcel
şi din acel moment a devenit un sit militar,
de unde ei au adunat toate resturile pe care le-au putut găsi.
În raportul lor iniţial, oficialii armatei au făcut o referire vagă,
privind începerea unei operaţiuni de recuperare a resturilor,
"cândva în cursul săptămânii trecute".
Dar de ce nu a raportat armata imediat ce anume a găsit?
Şi de ce s-au exprimat atât de ambiguu privind perioada?
Unul dintre cele mai importante lucruri pe care le avem,
este ziarul din 8 Iulie 1947,
în care se spunea că col. Blanchard i-a ordonat lt. Walter Haught,
care era ofiţer de relaţii publice,
spunând practic că erau în posesia unei farfurii zburătoare,
ce fusese dusă la Fort Worth, la eşalonul superior.
Roswell reprezintă un punct de cotitură, în OZN-istică.
Şi cred că asta e din cauza armatei, care pentru prima dată
admitea că este în posesia unei farfurii zburătoare.
Şi fiindcă au recunoscut asta, în acel moment, asta a provocat desigur senzaţie.
Dar pe 9 Iulie gen. Ramey a emis un buletin de presă,
spunând că a fost un balon meteo.
Şi asta a iniţiat, cea mai documentată muşamalizare OZN, din toate timpurile.
Oficialii armatei se referiseră la fragmente ca aparţinând unei farfurii zburătoare.
Notele interne faceau chiar referire la prezenţa victimelor la locul prăbuşirii.
Asa că, de ce, la mai puţin de 24 de ore, s-au hotărât brusc
că ceea ce recuperaseră nu era decât un balon meteo.
Deşi Blanchard şi Ramey au continuat să susţină noua versiune,
lt. Haught şi-a menţinut declaraţia iniţială, întreaga viaţă.
Şi cei care l-au crezut sunt de părere că tehnologia modernă,
s-ar putea să fi oferit recent dovada indisputabilă pe care o căutau.
Când mr. Marcel a dus resturile la Fort Worth
şi gen. Ramey urma să ţină conferinţa de presă despre balonul meteo,
acesta a fost fotografiat ţinând o hârtie în mână.
Este o bucată foarte mică de hârtie
şi aici a putut fi mărită
şi este o notă internă.
Există un cercetător de marcă în domeniu, care încearcă să extragă cuvintele din ea.
Şi apar expresii ca "echipa de la Fort Worth",
"victimele prăbuşirii", "capsulă de salvare".
Şi astfel, cu fiecare an în care tehnologia avansează,
s-ar putea ca gen. Ramey să rezolve enigma.
Bob Wood, un cercetător OZN, a primit un document confidenţial în 1996,
şi mi l-a arătat mie şi altor câţiva oameni.
Acest document numit Unitatea pentru Fenomene Interplanetare
are ştampila Departamentului de război, cu data de 22 Iulie 1947.
"Cel mai tulburător aspect al acestei investigaţii,
a fost găsirea de corpuri nu departe de locul aterizării,
pe terenul lui Mac Brazel, între Corona şi Roswell,
care arătau de parcă fuseseră disecate ca o broască".
Nu specifică dacă acele corpuri erau umane...
sau că acele corpuri nu erau umane.
Dar brusc, ca şi cum m-ar fi străbătut un curent electric,
când am citit acel document la sfârşitul anilor '90,
am realizat că asta dovedeşte într-un final că guvernul nostru
a ştiut că entităţi biologice extraterestre de undeva din cosmos,
au interacţionat cu planeta noastră de foarte multă vreme.
La cinci ani după Roswell, Forţele Aeriene ale SUA au adoptat termenul de
Obiect Zburător Neidentificat sau OZN.
În deceniile ce au urmat, mii de OZN-uri au fost raportate
fotografiate sau înregistrate video, peste tot în lume.
Poate una dintre cele mai mari si mai revoluţionare tehnologii
care ne-a schimbat punctul de vedere, asupra OZN-urilor şi farfuriilor zburătoare,
a fost cea a camerei video.
Văd o serie de lumini chiar acolo.
Le văd...
Ar fi suficient să amintim de ce s-a întâmplat în Phoenix, Arizona,
în martie 1997, când aceste uriaşe bumeranguri
zburătoare au trecut chiar peste Phoenix,
traversând întreaga vale şi îndreptându-se spre sud,
spre frontiera mexicană.
Toate acestea au fost înregistrate de camere.
Agenţiile locale de ştiri au difuzat asta;
cele locale au difuzat asta.
Aţi văzut asta pe CNN; aţi văzut asta în emisiunea lui Larry King.
Oh, uite-l, spre stânga.
Şi da, lumea a spus că sunt rachete de semnalizare, normal că da.
Dar, în fapt, când vezi ceva cu proprii tăi ochi...
Uite amice...
Pat, ai prins-o?
O văd.
... chiar dacă este o înregistrare video, perspectiva ta se schimbă.
Şi cea din mijloc se mişcă rapid.
E numai începutul, băieţi.
Deci, acum, conform celor mai recente sondaje de opinie, Gallup sau Roper,
peste 50 % dintre americani cred în existenţa farfuriilor zburătoare
şi aproape 50 % cred că guvernul ştie de existenţa farfuriilor zburătoare
şi ascunde acest lucru.
Dar de ce au fost atât de multe evenimente OZN după Roswell?
Este o coincidenţă?
Sau este credinţa crescândă a oamenilor în existenţa extratereştrilor
un imbold suficient, pentru cei cărora înainte le
era prea frică de ridicol, ca să o recunoască?
Poate există şi un alt motiv.
Poate sunt mai multe întâlniri,
fiindcă este o creştere reală a vizitelor extratereştrilor...
încă de la începuturile erei spaţiale.
Au existat multe poveşti despre OZN-uri şi extratereştri, înainte de asta
multe observaţii.
Nu erau raportate pe o scară atât de largă,
cumva şi din cauza vremurilor de război.
Dar fiindcă acum a existat o prăbuşire, căreia i s-a acordat mult spaţiu în ziare,
ca să spunem aşa, cred că asta chiar a ajutat la popularizarea fenomenului.
Dacă, aşa cum sugerează unii, extratereştrii din alte lumi
sunt printre noi şi au făcut tot posibilul pentru a rămâne ascunşi mii de ani,
îşi vor revela ei vreodată prezenţa?
Mai important de atât, ce se va întâmpla de o vor face?
Şi dacă deja se întâmplă?
În martie 2010, o misterioasă lumină pulsatoare a plutit peste Cleveland, Ohio,
11 nopţi la rând.
Este ceva deasupra lacului chiar acum.
Aş spune la 270 de grade spre sud.
Sunt două obiecte.
Unul urcă dinspre stânga.
Sunt foarte aproape unul de celălalt.
În nici un caz nu pot fi avioane.
Chiar acum, primul obiect care a apărut, stă chiar acolo,
pluteşte şi este extrem de strălucitor.
Este iluminat în diverse culori.
Şi al doilea obiect a apărut, aş spune, din partea lui superioară stânga.
Şi acum pare să se mişte în jurul lui.
Tocmai au schimbat între ele locurile.
Oh, Doamne, este frumos!
Ştie că privim!
Apariţia de la Cleveland este doar una dintre miile raportate anual.
Şi, în timp ce, multe se dovedesc a fi alarme false,
altele nu sunt chiar atât de uşor de discreditat.
Chiar sub el.
Tocmai a izbucnit o lumină albă, strălucitoare, ca un flash.
În 1991, Ministerul Britanic al Apărării,
a însărcinat un scriitor şi un ziarist, Nick Pope, să urmărească sutele de apariţii
raportate anual deasupra Angliei, Scoţiei şi Ţării Galilor.
Ministerul Apărării a urmărit fenomenul OZN încă din anii '50.
Şi motivul real al urmăririi acestor apariţii OZN,
nu a fost că oficialii chiar credeau, în vizitele extratereştrilor.
Sunt mai multe de făcut, decât să pui o singură persoană să urmărească
orice activitate suspectă în spaţiul aerian britanic.
Evident că dacă există ceva acolo, ceva puţin ieşit din comun,
vrem să ştim despre asta.
Când mi s-a dat această însărcinare, am gândit...
în ce oare m-am lăsat atras?
Nu aveam cunoştinţe deosebite sau vreun interes pentru fenomenul OZN.
Sigur nu credeam în ceva neobişnuit.
Dar cu cât mai uitam mai mult peste arhiva de dosare vechi
şi cu cât începeam să investighez apariţiile ce-mi erau raportate zilnic,
am început să mă răzgândesc
şi am realizat că unele dintre aceste apariţii OZN,
nu pot fi explicate în termeni convenţionali.
Sigur se mişcă.
Multe dintre cele mai uimitoare cazuri investigate de Pope,
implicau mărturii oculare ale unor piloţi, poliţişti sau ofiţeri ai armatei.
În timp ce altele constau în înregistrări secrete, radar, video sau fotografice.
Un caz, care a reprezentat un punct de cotitură pentru mine,
a fost aşa-zisul incident Cosford.
Cosford este o bază militară din Marea Britanie.
Şi în noaptea cu pricina, care a fost cea din 30 Martie 1993,
a fost un val de apariţii pentru o perioadă de circa şase ore.
Şi au fost mulţi martori poliţişti sau militari.
Şi două baze aeriene, Cosford şi Shawbury,
au fost survolate direct, de o navă mare, triunghiulară.
Ofiţerul meteo al uneia dintre baze, mi-a spus că obiectul
care era cam de mărimea unui jumbo jet
plutea sau se mişca foarte, foarte încet
pentru ca să accelereze apoi, spre orizont, cu o viteză incredibilă.
El a spus că se mişca de câteva ori mai rapid decât un avion militar cu reacţie.
Şi e vorba de un om cu 8 ani experienţă în forţele aeriene.
Această apariţie a fost investigată cu atenţie, nu numai de cercetători OZN privaţi
ci şi de guvernul britanic, care era incapabil să explice
toate aceste apariţii raportate în timpul incidentului.
O altă apariţie OZN, curioasă,
în spaţiul aerian britanic, a avut loc în decembrie 1980.
Personalul Forţelor Aeriene ale SUA staţionate la Suffolk, în Anglia,
au raportat o navă spaţială, luminată strălucitor,
care a aterizat în pădurea Rendlesham, în două nopţi consecutive.
Vine încoace!
Sigur vine încoace!
Se desprind bucăţi din ea!
Nu e nici un dubiu...
E prea ciudat!
Ce face deosebit acest caz, este că nu era nici cea mai vagă lumină pe cer.
Exista o navă metalică, aterizată, de care unii martori oculari
susţin că s-au apropiat atât de mult, încât ar fi putut s-o atingă.
Un martor a văzut simboluri stranii pe fuselaj,
pe care el le-a asemănat hieroglifelor egiptene.
A desenat o schiţă a acestora,
în carnetul său de poliţist şi a făcut câteva fotografii,
despre care spunea ulterior, că nu au ieşit.
Ministerul Apărării a verificat evenimentul, iar personalul său de informaţii
a semnalat existenţa unor radiaţii la locul aterizării,
care erau "semnificativ mai puternice decât radiaţia ambientală."
Şi acesta este un citat extras direct din evaluarea guvernamentală.
Guvernul britanic a deschis un dosar voluminos,
cu informaţiile despre această apariţie.
Dar astăzi, este foarte puţin probabil că adevărul despre acel eveniment,
va fi vreodată cunoscut.
Dar, în ciuda mărturiilor copleşitoare ale martorilor oculari,
Ministerul Apărării a declarat curând cazul ca fiind închis.
22 de ani mai târziu,
când guvernul a declasificat dosarul incidentului Rendlesham,
dovezile erau inconcludente.
Dar ceea ce rămăsese evident era credibilitatea martorilor principali,
care erau militari antrenaţi.
Evident, ca anchetator OZN, am întâlnit mulţi oameni
care avuseseră întâlniri OZN.
Zbori cu avionul de exemplu: eşti într-un avion
şi brusc iese pilotul din carlingă şi asta s-a întâmplat în cinci ocazii diferite.
Şi el îmi spune: "Am văzut un OZN deasupra Phoenix,
am văzut un OZN deasupra Texas, jumătate din echipajul meu a văzut un OZN."
Şi-i spui pilotului: "Ei bine, vei raporta asta?"
Şi ei spun că atunci când controlorul de trafic spune pe aeroport,
"Vrei să raportezi o apariţie OZN?" şi apoi izbucneşte în râs,
tot ce spui este "Nu".
Există apariţii OZN în fiecare zi.
Oameni reali care văd OZN-uri reale.
Devine din ce în ce mai răspândit,
pe măsură ce tot mai mulţi oameni vorbesc despre fenomen.
Ceva se întâmplă.
Iar ca reacţii guvernamentale, cel puţin în Marea Britanie,
politica Ministerului Apărării, timp de mulţi ani,
a fost de a încerca să minimalizeze acest subiect.
Nu neapărat ca o mare şi sinistră încercare de a muşamaliza adevărul despre OZN-uri,
oricare ar fi el de fapt, ci mai mult din jenă.
Sunt lucruri în spaţiul nostru aerian, care nu ştim ce sunt,
şi asta nu e bine pentru guvern şi armată.
În 1 Decembrie 2009, Ministerul Britanic al Apărării,
a abandonat în linişte proiectul OZN,
declarând că nu au existat dovezi credibile că:
"OZN-urile reprezintă o ameninţare potenţială pentru Marea Britanie."
Există unele aspecte ale acestei decizii care sunt în special, controversate.
Mai întâi, apariţiile OZN au înregistrat un vârf în ultimii zece ani în UK.
Deci, pare cel puţin inoportun momentul abandonului
după 50 de ani de cercetări şi investigaţii ale misterului OZN.
Celălalt motiv care face ca această decizie să fie controversată,
este modalitatea în care a fost anunţată.
Nu au existat nici un fel de declaraţii ulterioare pe acest subiect.
S-a spus simplu: ministerul nu va răspunde nici unei interpelări pe acest subiect,
şi nu va mai investiga apariţiile OZN.
O piedică pusă în calea dezvăluirii complete a informaţiilor clasificate,
legate de OZN-uri este faptul că majoritatea oamenilor de ştiinţă
consideră că studiul fenomenelor extraterestre,
este ceva mai mult decât ştiinţă de frontieră.
Această teamă de a se acoperi de ridicol,
este cea care ţine majoritatea oamenilor de ştiinţă departe de fenomen.
Oamenii noştri de ştiinţă, care comunică între ei, în întreaga lume,
au reguli de protocol, care includ:
nu pot apărea ca fiind religioşi... nu pot crede în farfurii zburătoare
şi mai ales, nu au voie să aibă relaţii cu oricine crede în ele.
Dar totul se face, ai putea spune, în spatele uşilor închise,
fiindcă, de fapt, nimeni nu vrea să atragă atenţia.
Vă daţi seama că ei ştiu, că există un fel de penalizări,
asociate acestui gen de cercetare,
aşa că dacă se face, se face la modul "invizibil."
Să fii blocat şi oprit de temeri privind examinările la care ai putea fi supus,
şi aşa mai departe, este greşit, în opinia mea.
Putem specula dacă există viaţă în afara planetei.
Putem specula dacă am intrat în contact cu alte civilizaţii.
De ce nu?
Dar cu cât există mai mulţi oameni de stiinţă,
care acceptă probabilitatea existenţei vieţii altundeva în univers,
va fi acceptată oare mai uşor credinţa că suntem şi vizitaţi de extratereştri?
Care ar fi oare reacţia, astăzi, dacă extratereştrii chiar ar sosi pe Pământ
şi ni s-ar face cunoscuţi?
Nenumărate cărţi de science fiction şi filme au încercat să descrie
extratereştri veniţi ori să ne avertizeze ori să ne distrugă.
Începând din anii '60, oamenii s-au gândit: Oare ce am face?
Va fi o zi ca în filmul "Ziua când Pământul s-a oprit"
dacă vin extratereştrii?
Ne vor avertiza oare că planeta este aproape de dezastru?
Ne vor ataca oare, cum au făcut marţienii în "Războiul lumilor"?
Ei bine, răspunsul este mult mai complicat decât pare.
Nu se pune problema că cineva doar va ateriza şi va spune,
"Duceţi-mă la liderul vostru!"
Consensul general, azi, este că dacă extratereştrii se vor arăta mâine,
ei vor fi ostili şi vor dori să ne facă sclavii lor
şi se vor lupta cu noi şi ne vor distruge şi toate aceste aiureli.
După părerea mea, nu va fi cazul,
fiindcă orice civilizaţie care stăpâneşte zborul interstelar
va fi mărinimoasă cu una mai puţin avansată, tehnologic vorbind.
O statistică simplă arată că, dacă vom intra în contact cu o civilizaţie extraterestră,
noi vom fi vecinii cei noi.
Noi suntem cei de la coada listei, când se pune problema inteligenţei.
Aşa că vor începe să ne înveţe.
Noi nu prea avem ce-i învăţa.
Există o gamă largă de beneficii, care vor deriva din acceptarea faptului
că avem vecini în galaxie care ne vizitează.
Există mărturii ale unor tratamente medicale,
făcute în beneficiul câtorva oameni care au intrat în contact cu ei.
Sunt tehnologii avansate din punct de vedere energetic.
Există rapoarte, că unele dintre acestea au fost deja folosite
prin inginerie inversă, la construirea unor nave militare.
Există tehnologii de comunicaţii.
Aşa că, real, orice domeniu al vieţii ar putea beneficia
de pe urma faptului că există aceste fiinţe, undeva acolo,
care au informaţii, pe care ni le pot împărtăşi, spre binele nostru.
Va depinde de modul în care va decurge contactul iniţial.
Dacă, de fapt, va fi doar o transmisie radio îndepărtată,
ne putem aştepta la un singur lucru.
Dacă va fi, de fapt, un fel de vizită ce corespunde credinţei noastre în OZN-uri,
atunci ar putea fi altceva.
Dar, per total, cred că oamenii sunt mult mai pregătiţi pentru...
să-i zicem "contact"?
Mulţi dintre cei care cred, că este inevitabil contactul cu extratereştrii,
sugerează că guvernul trebuie să se pregătească.
Există un domeniu de studiu numit "exopolitică."
Exopolitica pune întrebarea:
"Care ar trebui să fie răspunsul nostru,
la o astfel de situaţie, la nivelul întregii societăţi?"
Nu neapărat la nivel guvernamental, dar ca şi indivizi,
cum să le întindem o mână prietenoasă?
Exopolitica chiar a fost o mişcare fundamentală,
a oamenilor preocupaţi şi care doreau dezvăluiri asupra subiectului OZN
şi de asemenea doreau să ajute la organizarea locală a oamenilor,
pentru a scoate informaţiile de la guvernele proprii
şi a provoca această mare schimbare.
Dar dacă îi contactăm cu prietenie,
ce garanţie avem că vor proceda la fel?
Mulţi oameni de ştinţă, inclusiv faimosul fizician Stephen Hawking,
consideră că fiinţele extraterestre ar putea fi o ameninţare
şi sugerează că ar trebui să facem tot ce e posibil pentru a evita contactul.
Dacă extratereştrii, ar fi fost agresivi, războinici,
şi ei ar fi venit aici, nu ar fi fost inutilă orice rezistenţă?
Cum ai putea nimici viaţa pe Pământ?
E foarte uşor - o epidemie.
Simplu - fără OZN-uri, fără raze devastatoare din cer,
fără explozii, fără colapsul lui Empire State Building,
nimic din toate acestea.
Noi putem face asta.
De ce n-ar putea-o face şi extratereştrii?
Să credem că am fi capabili să dezvoltăm sisteme de apărare
şi că ne-am putea apăra de o civilizaţie capabilă de călătorii interstelare,
este grotesc.
Fie că vin ca prieteni ori ca inamici,
dacă extratereştrii aterizează undeva în SUA,
este posibil ca ei să fie întâmpinaţi de guvern
sau de personal militar echipat cu costume de protecţie
şi-i vom testa contra agenţilor patogeni periculoşi sau radiaţiilor.
Mulţi adepţi ai teoriei conspiraţiei, consideră că următorul pas al guvernului,
va fi muşamalizarea vizitei.
Ei citează ca dovadă, o cunoscută apariţie OZN deasupra Washington, în 1952.
În văzul întregii lumi, o escadrilă, o formaţie de OZN-uri,
au zburat deasupra Washington şi au luptat cu avioane de vânătoare F-93.
Gen. Samford, de bună voie şi intenţionat,
poate la sugestia lui Harry Truman, care era preşedinte,
a minţit poporul american.
Am primit şi analizat între o mie şi două mii de rapoarte.
Din această masă de rapoarte, am fost capabili să explicăm adecvat,
mare parte din ele.
Propriul lui căpitan Ruppelt, în cartea sa despre farfurii zburătoare,
a spus că Samford minţea.
Avem scrisoarea de la forţele aeriene pentru Dean Condon, vorbind despre şase OZN-uri.
Deci, avem OZN-uri venind pe planetă, care au zburat în văzul lumii?
Da.
Le-am văzut?
Da.
A existat vreun protocol de tratare a evenimentului?
Da.
Acel protocol s-a numit "negare."
Dar dacă o vizită a extratereştrilor, s-ar dovedi de necontestat,
cine ar putea fi ales să le vorbească ocupanţilor navei?
Cine ar putea reprezenta cel mai bine, toate naţiunile şi interesele planetei?
Dacă extratereştrii aterizează pe Pământ, cred că are trebui să trimitem,
cei mai buni lideri, cei mai deschişi la minte şi rezonabili,
dar care să aibă şi capacitatea de a se apăra, împotriva acelor extratereştri.
În opinia mea, cred că ăsta este unul dintre motivele pentru care avem Naţiunile Unite.
Da, previne războaiele şi livrează hrană,
dar pe de altă parte, doar încercaţi să vă imaginaţi însuşi Consiliul de Securitate,
convocat pentru a negocia cu extratereştrii,
o imagine pe un ecran mare la Naţiunile Unite.
Răspunsul este că eu cred că asta s-a întâmplat în anii '40,
acesta fiind unul dintre motivele pentru care Roosevelt şi soţia sa, Eleanor,
au insistat atât de mult pentru formarea Naţiunilor Unite,
pentru a înlocui vechea Ligă a Naţiunilor.
Cineva trebuia să-i înfrunte pe extratereştri.
Ideea că liderii noştri, aleşi sau nu,
ar trebui să vorbească în numele nostru,
nu prea cred că are sens.
Există o mulţime de oameni, care s-ar pricepe mult mai bine decât cei din guvern.
Mi-ar plăcea să văd, o interacţiune profund democratică,
cu "d" mic şi neautoritară, cu extratereştrii.
Actual, nu există protocoale oficiale cunoscute,
în cazul unui contact cu extratereştrii.
Dar există cei ce cred că acest contact este iminent
şi că liderii noştri mondiali ar trebui să se pregătească acum, pentru asta.
Nu suntem singuri în univers.
Avem prieteni şi rude, acolo, în galaxii.
Şi trebuie să ne achităm de această sarcină, într-un fel sau altul,
doar să ne facem treaba şi să ajungem la momentul în care,
am luat în considerare toate detaliile practice ale interacţiunii
cu aceşti prieteni sau vecini, de acolo, din univers.
Cine este responsabil cu aceste relaţii?
Ei bine, Departamentul de Stat nu este.
Naţiunile Unite nu sunt.
Şi cred că este o foarte mare problemă.
Până acolo încât e nevoie de un efort diplomatic,
pentru a face contactul cu aceste civilizaţii interstelare,
în aşa mod încât cei mai înţelepţi oameni să aibă această însărcinare.
Chiar dacă nu credem în masă în extratereştri
şi credem că posibilitatea unei asemenea vizite este neglijabil de mică,
consecinţele, în cazul în care s-ar întâmpla ar fi imense
şi ca atare este prudent să avem ceva planuri în acest sens.
Personal cred că va fi foarte interesant.
Adică ar fi ca prima dată, când exploratorii au venit din Europa în America,
şi au descoperit o cultură cu totul nouă, cu care au interacţionat.
Să sperăm, că nu se vor întâmpla şi lucrurile rele care au avut lor atunci,
ar fi o experienţă mult mai pozitivă şi poate am învăţa din ea
şi am putea merge înainte.
Ce s-ar putea întâmpla după orice potenţial contact extraterestru
este deschis oricăror speculaţii.
Dar majoritatea oamenilor cad de acord asupra unui lucru:
lumea aşa cum o ştim se va schimba dramatic.
Rezultatul ar fi că orice sistem fundamentalist de credinţe ortodoxe,
al oricărei religii organizate de pe Terra, va intra în colaps.
Însemnând că va pune real, sub semnul întrebării, originile rasei umane,
poveştile Genezei şi o mulţime de alte poveşti.
Chiar structurile guvernamentale şi cele religioase, vor sucomba.
Dar în 2008, un anunţ uimitor a fost făcut de o sursă foarte surprinzătoare.
Dovada pentru unii, că astfel de miracole, precum extratereştrii, chiar există.
Vatican, Roma
Această enclavă zidită, a fost centrul puterii Bisericii Catolice,
încă din sec. al V-lea.
Nu este doar reşedinţa Papei,
dar şi un loc respectat, de aproape un miliard de catolici,
reprezentând aproape 2.000 de ani de învăţături şi tradiţii.
Dar în 2008, Vaticanul a făcut un anunţ,
despre care unii au spus, că ar ameninţa propria-i existenţa.
Şeful Observatorului Astronomic al Vaticanului, părintele Gabriel Funes,
a admis posibilitatea existenţei vieţii extraterestre, pe alte planete.
Ei au spus practic, că credinţa în existenţa vieţii pe planete din afara Terrei,
nu contrazice credinţa cuiva în Dumnezeu.
Acum 500 de ani, dacă Vaticanul ar fi spus asta,
i-ar fi ars pe rug pe toţi cei implicaţi.
Actualul Papă, Benedict, desigur, are o aplecare către ştiinţă
şi respectă viaţa intelectuală într-o manieră chiar extraordinară.
El pare a fi chiar deschis către ideea: dar dacă există viaţă pe alte planete?
Este desigur o problemă interesantă pentru un creştin, această abordare ştiinţifică
şi pune la încercare credinţa: cât de mult poate fi atribuită aceasta lui Dumnezeu.
Mulţi s-au întrebat care a fost motivaţia declaraţiei bisericii şi a momentului ales.
De ce - după secole de credinţă, că omul este suprema creaţie a lui Dumnezeu
şi singura formă de viaţă inteligentă din univers -
a făcut Vaticanul acest anunţ, care-i poate pune creştinătatea în cap?
Oare ştiu ei ceva ce noi, restul, nu ştim?
Este un fapt cu totul nou în istoria bisericii,
că problema extratereştrilor nu este numai pusă pe tapet
dar este şi acceptată în acelaşi timp.
Vreau să spun că aceasta este o schimbare majoră de opinie.
O schimbare majoră a stării de fapt.
Şi întreb: De ce?
Ar putea avea consecinţe uriaşe?
Desigur.
Schimbă ceva?
Desigur.
Dar în acelaşi timp, ar putea schimba religia sau credinţa în Dumnezeu?
Nu chiar.
Unii oameni spun, ei bine, Biserica Catolică trebuie că ştie ceva.
Poate încearcă să rămână în fruntea jocului.
Sau pe de altă parte, poate sunt doar foarte isteţi
şi pur şi simplu încearcă să acopere toate posibilităţile,
în eventualitatea că va exista vreun mare anunţ,
sau descoperire, privind viaţa extraterestră.
Fiindcă, fără dubiu, dacă se va anunţa că a fost descoperită viaţă extraterestră,
oamenii se vor adresa liderilor religioşi,
pentru sfaturi în această privinţă,
fie că sunt creştini, evrei, musulmani sau hinduşi.
Dacă viaţa extraterestră ar fi găsită, biserica va reacţiona în consecinţă,
aşa cum a mai facut-o cu orice date ar deţine.
Nu cred că ar exista vreun conflict, în modul în care ne privim umanitatea.
Ce am afla ar fi că zeii crează viaţa, în variate moduri.
Şi cred că ceea ce am putea învăţa din asta, este că nu-L putem restricţiona pe Dumnezeu,
în modul în care crează viaţă inteligentă.
Ideea că viaţa inteligentă există altundeva în univers,
a fost dezbătută de lideri religioşi, istorici şi oameni de ştiinţă,
dar nu au căzut toţi de acord, cum va influenţa descoperirea ei,
spiritualitatea umană sau multele instituţii religioase.
Ce se va întâmpla cu modul nostru de a interpreta Cartea Genezei?
Ei bine, Cartea Genezei priveşte universul din punctul de vedere terestru.
Ne uităm la Soare, ne uităm la Lună, ne uităm la stele.
Deci, să realizezi că Pământul este doar un mic punct albastru în acest imens univers,
cred că ar extinde doar, interpretarea noastră asupra Genezei.
Nu cred că o va schimba la modul fundamental.
Este o problemă interesantă pentru creştinism, în general,
din moment ce creştinii sunt învăţaţi că salvarea vine prin Iisus,
care aparent a fost un pământean.
Hmm, ce ai face dacă ar exista oameni pe Marte?
Ei ar fi salvaţi?
Potrivit punctului nostru de vedere, nu se ştie.
Creştinii mereu au avut această problemă,
că dacă ar exista extratereştri undeva acolo, ei nu ar putea fi salvaţi?
Nu este o problemă pentru evrei.
Şi sigur nu este o problemă pentru budişti sau hinduşi.
Dar creştinii sunt mai fixişti.
Pentru simplul motiv că numai creştinismul dintre religiile lumii, are o reîncarnare.
Ce înţeleg ei prin asta, este că Dumnezeu s-a incarnat în forma lui Iisus Hristos,
pentru a putea fi salvatorul.
Când vorbeşti cu creştini, ei spun ceva de genul,
nu este chiar o problemă, fiindcă, stiţi, noi l-am acceptat pe Galileo şi pe Darwin.
De ce nu l-am accepta pe E.T.?
Ei bine, eu cred că este o mare diferenţă.
Cred că ştiinţa şi religia au mai multe în comun,
decât se crede în genere.
Pe de o parte avem ştiinţa, care tratează cu adevăruri si fapte.
Pe de altă parte avem religia, care este o problemă de credinţă.
Ştiinţa este ca o propoziţie ce evoluează,
şi care ştim, astăzi, că va fi aproape sigur reformulată
şi poate chiar înlocuită, într-un anume moment din viitor.
Deci, a gândi că ştiinţa furnizează cumva adevărul, în contrast cu religia,
cred că este o greşeală.
În timp ce, oamenii de ştiinţă şi liderii religioşi,
încă mai pot dezbate posibilitatea ca extratereştrii să viziteze Terra,
adepţii teoriei extratereştrilor antici,
susţin că dovezile există la vedere, în întreaga lume.
Dar dacă această teorie ar fi acceptată,
ar trebui să ne schimbăm credinţele,
cunoştinţele, istoria şi chiar începuturile civilizaţiei umane?
De mii de ani, oamenii au înregistrat evenimente, care par să sugereze
că fiinţe nepământene au venit din ceruri să viziteze Terra.
Aceste vizite antice, reprezintă esenţialul pentru cei care cred
că Pământul a fost vizitat în trecut, de fiinţe avansate, de pe alte planete.
Se spune că aceste apariţii, explică,
de asemenea, numeroase mistere din trecutul nostru.
Cel mai important lucru a fost religia.
Zeii au coborât în vremea strămoşilor noştri.
Acum ei se află în cărţile sfinte.
În mitologie.
Deci, mai târziu, oamenii au încercat
- oamenii rezonabili - să înţeleagă aceste lucruri
şi aşa au făcut din ele religie.
Dar principalul este că, extratereştrii au venit aici.
A fost începutul tuturor marilor religii.
Există două mari elemente, care ne-au transformat în ceea ce suntem azi,ca specie.
Unul, că cineva a intervenit în codul nostru genetic, şi doi, tehnologia.
Deoarece, dintr-o dată, noi am început să facem şi să construim lucruri
pe care, astăzi, încă avem dificultăţi în a le reproduce.
Şi textele antice spun foarte clar, că multe dintre realizările noastre din trecut,
s-au produs ca urmare a intervenţiei directe a extratereştrilor,care au sosit din ceruri.
Adepţii teoriei extratereştrilor antici, de asemenea citează, ca dovezi,
similitudinile uimitoare dintre culturile izolate, de pe întreaga planetă.
De ce au construit diferite civilizaţii, structuri megalitice imense,
în onoarea fiinţelor nepământene?
De ce atât de multe texte antice par să se refere la oameni zburând pe cer?
Şi de ce anticii egipteni, indienii Hopi şi tribul Dogon din Africa de Nord,
toţi cred că strămoşii lor au venit, din ceea ce acum numim constelaţia Sirius?
Dacă extratereştrii au vrut să ne lase un mesaj, de unde au venit,
atunci i-ar fi ajutat foarte bine construirea acestor structuri,
cu o referire la locaţia lor de origine.
Deci, dacă avem conexiuni cu sistemul stelar Sirius,
atunci asta ne-ar face să credem că avem referinţe asupra locului lor de origine.
Problema vieţii extraterestre, este la fel de veche ca şi civilizaţia însăşi.
Adepţii teoriei extratereştrilor antici, ca şi mulţi oameni de ştiinţă notabili,
arată imensitatea spaţiului şi consideră că şi alte fiinţe
trebuie să existe undeva, în afara Terrei.
Dar întrebarea rămâne: ne-au vizitat extratereştrii în trecut?
Şi se întâmplă iar?
Modul în care privim noi istoria este foarte fragil.
Orice descoperire, făcută undeva, poate schimba modul în care privim istoria.
Cred că dacă ar fi să identificăm, dacă a existat o prezenţă extraterestră în trecut,
ar trebui să răspundem la două întrebări foarte importante.
A venit E.T. doar în vizită şi apoi a dispărut?
Sau a venit E.T., a rămas şi a contribuit la ridicarea civilizaţiei?
Cred că a doua, este de departe cea mai importantă,
deoarece ne indică mult mai multe.
De fapt rescrie identitatea umanităţii, mai degrabă decât
că nişte extratereştri au venit aici în vacanţă,
apoi au plecat fără să lase nimic în urmă.
În toate textele antice, există un singur lucru foarte clar
şi anume, că într-o zi aceşti zei se vor întoarce.
Dar până ce o navă extraterestră nu va ateriza pe peluza Casei Albe,
adepţii teoriei extraterestre, ştiu că mereu vor exista sceptici.
Oamenii mereu vor dovada supremă,
a existenţei fiinţelor inteligente extraterestre.
Dar cred că o întrebare mult mai cinstită şi mai utilă este:
Cât de multe astfel de dovezi,
ar fi suficiente pentru voi, pentru a crede că ei sunt, undeva acolo?
Că ei ne-au vizitat?
Cred, din experienţă, că şamanii au susţinut şi dovedit vreme de zeci de mii de ani,
că suntem în contact cu entităţi şi fiinţe care nu sunt de pe acest Pământ.
Dar cine sunt, cu exactitate, aceste entităţi şi fiinţe, rămâne de stabilit.
Există dovezi, care indică că este posibil,
ca oamenii să fi fost vizitaţi de extratereştri, în trecutul îndepărtat.
Şi dacă ne grăbim să respingem această posibilitate,
atunci s-ar putea să ne rupem de ceva, care ar putea fi realmente fascinant,
şi ne-ar putea duce la un următor nivel, pe care nici măcar nu ni-l putem imagina.
Este foarte posibil, ca acei extratereştri care se presupune ca vin aici de mii de ani,
să fim de fapt, noi înşine.
Arată ca noi.
Şi, de fapt, este spus şi în Biblie că Dumnezeu,
sau zeii, ne-au creat după propria lor imagine.
Vreau să spun, că trebuia să fim ca ei.
Trebuia să arătăm ca ei.
Trebuia să avem tehnologia pe care o au ei.
Trebuia să mergem în spaţiu aşa cum au facut-o ei.
Cred că există viaţă, simplă, bacteriană sau microbiană pe alte planete.
Cred că suntem pe cale să aflăm asta.
Şi cine ştie?
Poate într-o zi vom găsi o altă planetă, care este capabilă să susţină viaţa,
pe care au evoluat fiinţe o lungă perioadă de timp,
şi care se uită şi ei la stele, întrebându-se:
Oare mai este cineva acolo sau suntem singurii?
Suntem o rasă de exploratori.
Aşa că, în cele din urmă, vom da peste alt tip de viaţă inteligentă.
Şi când se va întâmpla, dacă acea societate, tehnologic vorbind, este primitivă,
vom deveni astronauţii antici ai acelei culturi.
Istoria umană a devenit prea mult o dogmă,
promovată de profesioniştii din turnurile de fildeş, ca şi cum ar fi adevărată.
De fapt mare parte din istoria umană este interpretabilă.
Cu cât mergem mai departe, cu atât mai mult istoria care este învăţată în şcoli
şi universităţi, începe să arate ca o poveste cu zâne.
Avem logică, avem intuiţie, avem simţurile noastre.
Şi a ne limita doar la calea ştiinţifică este o eroare.
Putem trimite oameni pe Lună, putem planifica călătorii pe Marte,
putem face telefoane celulare, dar nu am dat răspuns
întrebărilor fundamentale cu care avem de-a face.
De unde venim?
Ce ar trebui să facem aici?
Şi încotro ne îndreptăm?
Nu am fost în stare să obţinem încă, aceste răspunsuri,
şi nu ştim mai bine decât anticii despre ce este vorba.
Explorarea teoriei extraterestre este ultima expediţie
pentru a afla: De unde venim?
Cum a început totul?
Şi cel mai important lucru... cine suntem?
Şi teoria astronauţilor antici are capacitatea de a răspunde,
la toate aceste întrebări.
Traducere:Marian Matei
Sincronizare: DISTEL SUBS.ro TEAM (c) www.subs.ro