Uriaşe structuri de piatră,
construite să atingă cerurile.
Este un loc al conectării,
un loc al comunicării cu înşişi zeii.
Stranii figuri îngropate adânc în pământ.
Lungi nasuri ascuţite, şi buze subţiri.
Arată ca roboţii.
Şi sfere conectate global,
ce crează energia pentru călătoria spre altă lume.
Cumva, atingând aceste pietre,
suntem capabili să stabilim o punte spre o altă dimensiune.
Sunt monoliţii antici
doar produsul trudei depusă de omul preistoric?
Sau demonstrează ei o putere mai ascunsă?
Cu siguranţă, în trecut, acest gen de tehnologie
putea veni doar de la extratereştri.
Milioane de oameni de pe întreg mapamondul
cred că am fost vizitaţi în trecut de fiinţe extraterestre.
Şi dacă este adevărat?
Au ajutat într-adevăr extratereştrii antici la modelarea istoriei noastre?
Şi dacă este aşa, dovezile pot fi aici pe Terra,
ascunse în misterioşii monoliţi?
Traducerea şi adaptarea ~ Pterodactyluss20 ~
sincro de bellows www.addic7ed.com
MONOLIŢII Sezonul 5, episodul 12
Monumentul Washington,
construit în secolul XIX,
pentru a-l comemora pe primul preşedinte al Statelor Unite.
Domină cu cei peste 170 de metri
capitala Americii.
Vârful este fasonat într-o formă clară de piramidă.
Se consideră că monumentul este cel mai înalt obelisc de piatră din lume.
Generic, cuvântul "obelisc" descrie stâlpii rectangulari,
ce au o formă ascuţită în vârf,
pe care-i puteţi găsi în Egiptul antic, Roma antică.
Ei pot fi acoperiţi de scrieri.
Deseori erau folosiţi pentru înregistrarea bătăliilor,
a evenimentelor speciale, notificate în timp
de regina vreunui rege, sau vreun conducător aparte.
Şi astfel acum, aici în Statele Unite,
avem un lucru asemănător.
Monumentul Washington,
un simbol al Statelor Unite
şi al puterii din Washington D.C.
Monumentul Washington este construit din blocuri de piatră,
dar arată identic cu un obelisc egiptean.
Dar acele obeliscuri sunt diferite.
Fiecare este construit dintr-un singur bloc de piatră.
Masivele pietre de sine-stătătoare sunt cunoscute drept monoliţi.
Şi milioane dintre ei au fost folosiţi la construcţia
monumentelor din toate colţurile lumii antice.
Incluzând locaţii ca Turcia,
Peru şi Etiopia.
De ce însă a început omul antic
să realizeze aceste masive structuri monolitice?
Putea fi ceva intrinsec în calitatea pietrei,
ce putea avea vreun fel de influenţă, sau putere,
asupra umanităţii?
Probabil că răspunsul poate fi găsit
într-o locaţie aflată la 145 km vest de Londra,
în zona rurală a Angliei.
Stonehenge, Anglia.
Aici, pe platoul Salisbury, în comitatul Whiltshire,
se află cel mai sofisticat cerc preistoric de piatră din lume.
Conform datării radiaţiei de carbon,
acest remarcabil aranjament de monoliţi
era situat în câmp deschis, în sudul Angliei,
cu mai bine de 4.000 de ani în urmă.
Conţinând mai bine de 100 de blocuri de piatră,
monolitul crează o structură largă,
cunoscută drept megalit.
Există o perioadă în timp, acum câteva mii de ani,
ce este cunoscută ca perioada megalitică.
Şi este definită de faptul că predecesorii noştri,
cam în fiecare colţ al civilizaţiei,
au început să construiască, folosind pietre gigantice.
Aceste culturi, ce sunt cunoscute drept culturi megalitice,
sunt un mister pentru noi.
Trebuie să ne întrebăm de ce toţi,
realmente deodată, fiinţe umane,
în imensitatea Europei şi Asiei,
brusc au început să glorifice mari bucăţi de rocă naturală,
cărate din împrejurimi,
şi apoi aşezate în moduri foarte exotice şi neobişnuite.
Stonehenge, cea mai faimoasă structură megalitică din lume,
îşi trage numele de la materialul folosit la construcţie.
Şi, de asemenea, din termenul "henge",
care se referă la o formă de pungă circulară sau ovală,
ce înconjoară o suprafaţă centrală plată.
Stonehenge reprezintă doar 25%
din monumentul original.
75% a fost distrus.
Pentru totdeauna.
Iniţial, avea 60 de blocuri uriaşe,
ce formau un cerc perfect.
Întrebarea este,
cine a fost capabil să le mute şi care a fost scopul?
Deşi originea propriu-zisă a sitului
a fost ignorată de cercetători secole la rând,
construcţia de la Stonehenge
se crede că a avut loc în etape diferite,
acoperind o perioadă de câteva mii de ani.
Mai nou, s-a crezut că, chiar prima parte a Stonehenge-ului
o constituie trei găuri vechi cu lemn cenuşiu,
ce se află acum în parcarea de maşini.
Şi sunt acoperite cu vopsea,
acestea fiind datate ca având cel puţin 10.000 de ani vechime.
Următoarea fază a construcţiei de la Stonehenge
s-a produs în jurul anilor 3.200 - 3.400 î.Hr.,
când au construit în cerc marele Pământ.
Şi existau doar două pietre acolo.
Apoi câteva sute de ani mai târziu, au adus pietrele albastre.
Şi acestea sunt cele care au fost aduse de la peste 160 de kilometri,
din munţii Prescelly, din Ţara Galilor.
Monoliţii principali sunt din piatră gri.
Au fost aduşi de la o distanţă mai mică, cam 30 de kilometri.
Dar unii dintre ei cântăresc peste 50 de tone.
Mulţimea de pietre au fost extrase din peisaj
şi transportate pe distanţe de peste 160 de kilometri.
Este într-adevăr posibil ca oamenii preistorici
să fi putut îndeplini o aşa de enormă, aparent imposibilă sarcină?
Teoriile presupun de fapt că ei au folosit tăvăluguri, trunchiuri de arbori.
Ceea ce pare neverosimil, dacă privim la terenul
pe care ar fi trebuit să-l străbată.
Au fost acolo echipe de englezi
care au încercat să reconstituie aceste lucruri.
Cum le-au trecut peste râurile dintre Ţara Galilor şi Stonehenge?
Cum au urcat şi au coborât printre văi şi dealuri?
O explicaţie, separată de Stonehenge,
face trimitere la legenda regelui Arthur.
Şi legenda spune că pietrele de la Stonehenge
au fost aduse din Irlanda de Merlin,
care era vrăjitorul lui Arthur.
Merlin spunea că a cărat pietrele
prin levitaţie, ridicându-le şi împingându-le înainte,
doar cu mâinile goale, tot drumul
din Ţara Galilor la Stonehenge.
Marele filozof francez al secolului XX
şi istoric, Jean Marquel,
a scris peste 40 de cărţi despre viaţa lui Merlin şi Arthur
şi tradiţiile celtice.
Şi Marquel era foarte sigur că Merlin a fost o persoană reală.
De asemenea, era foarte sigur că Merlin
era o fiinţă din alte lumi, incredibil de puternică,
care a fost aici să ne înveţe să mergem dincolo
de limitele şi restricţiile umane.
Poate fi într-adevăr legenda lui Merlin dovada
unui contact cu entităţi extraterestre în trecutul antic?
Dovadă că era furnizată o tehnologie avansată,
ce ajuta la transportul şi poziţionarea monoliţilor?
Dacă este aşa,
de ce ar fi fost piatra materialul ideal, necesar la construcţia sitului?
Probabil că aşa era mai valoroasă folosirea mediului,
dacă doreai să impresionezi zeii.
Pentru că este mai mult ca sigur
că oamenii vedeau pietrele ca fiind sinonime cu zeii.
Pentru că lor li se părea că ei trăiesc veşnic.
Dacă ei se apucau să construiască un monument care să lase moştenirea
culturii lor longevive,
pietrele erau perfecte.
Pietrele erau recunoscute ca având proprietăţi foarte spectaculoase,
de duritate, de rezistenţă.
Şi unele aveau alte proprietăţi, precum cristalele de cuarţ,
ce au o folosinţă aparte într-o mulţime a acestor culturi.
Cu pietrele albastre s-au creat cercurile din interior şi exterior
de la Stonehenge şi conţin cristale de cuarţ.
S-a descoperit că proprietăţile acestor pietre
au efecte asupra corpului uman,
împărţind vibraţii şi efecte benefice deţinătorului
acestor pietre, cu proprietăţi de vindecare.
Şi, de fapt, s-a spus adesea
că Stonehenge este un fel de loc de vindecare,
unde vin oamenii cu dureri, pentru a fi vindecaţi.
Pentru unii cercetători,
următoarele indicii ale legăturii extraterestre cu Stonehenge
pot fi găsite într-una dintre cele mai frapante caracteristici ale sitului.
Poziţia precisă şi aliniamentul fiecărei pietre ce formează megalitul.
Văzut din aer,
Stonehenge este, propriu-zis, o replică a sistemului nostru solar.
Toate acele cercuri concentrice,
fiecare reprezintă câte o planetă din sistemul nostru solar.
Cum de au ştiut asta?
Şi conform textelor şi tradiiţiilor antice,
această cunoaştere a fost oferită predecesorilor noştri
de nimeni altcineva decât de extratereştri, de zei.
Unii oameni cred că Stonehenge
era un fel de calendar cu repere,
astfel că anticele culturi puteau şti când vine timpul să cultive.
Alţi oameni cred că de fapt era un calendar celest,
ce era creat să arate
când am fi trecut pe lângă unele traiectorii
de meteoriţi foarte, foarte apropiate.
Ştim că funcţie de poziţia diferiţilor monoliţi,
ei erau capabili să urmărească solstiţiul de vară, de iarnă,
până şi mişcările unor sisteme stelare.
Deci, atunci, cine erau aceia ce aveau nevoie de aceste calcule astronomice?
Ar fi putut fi extratereştii? Sau mai degrabă grupurile de preoţi,
pe care extratereştii le-au format aici pe Terra,
şi le-au educat să monitorizeze stelele
şi cerurile, luna şi eclipsele?
Este într-adevăr posibil ca fiinţe din alte lumi
să fi creat Stonehenge, astfel ca omul antic să poată strânge date despre stele?
Dacă este aşa, de ce?
Şi care a fost scopul final din spatele
obţinerii acestei cunoaşteri celeste?
Teoreticienii astronauţilor antici cred
că următoarele indicii pot fi găsite
călătorind departe, în zona rurală a Angliei,
către un alt sit monolitic, ce este de 16 ori mai mare
decât Stonehenge.
Şi încă şi mai misterios.
Sud-vestul Angliei.
Aici, la doar 27 km nord de Stonehenge
se află Avebury.
Cel mai mare cerc de pietre megalitic din lume.
Construit iniţial cu sute de monoliţi,
unii experţi cred că acest sit imens
era odată un centru principal de ritualuri religioase
în Marea Britanie.
Avebury este, probabil, cel mai semnificativ
şi cel mai interesant sit megalitic din Marea Britanie.
Parţial, pentru că este cel mai întins.
Doar imaginaţi-vă mărimea cu care ne confruntăm aici.
Există acum un întreg sat construit în interiorul lui,
pentru că este atât de întins.
Pietrele sunt uriaşe,
au probabil între 20 şi 50 de tone fiecare.
Sunt pietre de diverse mărimi, într-un mare cerc.
Şi există două cercuri de piatră, chiar în interiorul lui Avebury.
Şi acestea au aproape aceeaşi mărime cu cele de la Stonehenge.
Anticarii bătrâni spuneau odată
că Stonehenge era precum o biserică de parohie,
comparată cu Avebury, care era ca o mare catedrală.
Te poţi apropia de Avebury din cel puţin două direcţii diferite,
erau alei de piatră ce duceau în peisajul local.
Plus că, peste toate, există şi alte monumente locale.
Silbury Hill, cel mai întins munte făcut de mâna omului din Europa
şi West Kenneth Long Barrow, ce era o cameră mortuară,
datând de acum probabil 6.000 de ani.
Cuprinzând mai mult de 28 de acri,
majoritatea istoricilor cred că Avebury a fost construit
de la 2.850, la 2.200 î.Hr., de britonii neolitici.
Şi precum Stonehenge, era folosit în timpul ritualurilor sacre.
Celebrau diferitele cicluri ale anilor
şi schimbarea sezoanelor.
Păreau să creadă că acestea erau necesare în interiorul societăţii lor,
pentru a arăta că există un fel de ritm şi ciclu în natură,
ce nu erau doar înţelese, ci puteau fi controlate în vreun fel.
Prin crearea a aşa ceva, există stabilitate în lume,
nu poate domni haosul şi dezordinea.
Avebury era considerat a fi un punct de întâlnire
semnificativ pentru solstiţiile din mijlocul verii şi mijlocul iernii.
Dar exact, de ce a fost ales locul acolo
şi, exact, ce credeau oamenii care l-au construit, nu ştim.
Conform unor cercetători,
poate fi un scop mai profund
pentru aliniamentul circular al pietrelor de la Avebury.
Unul care probabil conectează monoliţii cu fiinţele celeste,
ce au vizitat situl cu mii de ani în urmă.
Zona din jurul localităţii Avebury a fost întotdeauna
asociată cu un fel de mister magic.
Au fost văzute o mulţime de sfere, OZN-uri,
au existat apariţii fantomatice,
au existat sute de cercuri în recolte în toată zona.
Produce acest straniu sentiment mistic.
Mitologiile în conjucţie cu Avebury
arată întotdeauna spre cer,
spre unele fiinţe celeste,
definindu-le, aşa cum se spunea,
coborând din cer şi educând oamenii
în variate discipline: agricultură, matematici, geometrie, tehnică.
În multe cazuri, despre Avebury şi alţi megaliţi gigantici,
dacă ei sunt înălţaţi de unii oameni antici,
sau poate o rasă extraterestră,
ce, în principiu, au ieşit şi au supravegheat aceste terenuri sălbatice.
Şi ca o parte a supravegherii lor
noi am rămas cu, ceea ce numim, gigantice repere de urmărire.
Şi atunci, în locuri alese precis, din motive necunoscute,
au realizat cercuri de piatră, precum Avebury.
Este mai mult ca sigur că în Avebury
avem acest mediu protejat,
unde probabil doar anumiţi oameni puteau veni,
pentru că pietrele, cumva, încarnau zeităţile.
Poate că ei credeau că pot lua legătura cu zeităţile,
prin aceşti monoliţi.
Şi suntem încă odată în această perioadă de timp
a unei civilizaţii, care a spus că la un moment dat
zeităţile erau prezente fizic.
Putea locaţia din Avebury şi materialele de construcţie
să fie cu adevărat alese în ideea de a facilita comunicarea
cu extratereştrii?
Şi dacă este aşa, poate explica aceasta
de ce omul a fost îndrumat spre structuri de piatră,
peste tot în lume, încă din timpuri străvechi?
Prrobabil că răspunsurile pot fi găsite
într-un alt oraş misterios,
unul ce a fost construit pe vârful unei pietre gigantice.
Sigiriya, Sri Lanka.
Cunoscută drept Piatra Leului,
acest monolit natural se înalţă la 180 de metri peste împrejurimi.
A fost descoperit în 1831 de un ofiţer al armatei
britanice, numit Jonathan Ford.
Ceea ce am găsit acolo era un monolit natural,
o stâncă gigantică,
şi scările au fost tăiate în ea
şi apoi un palat a fost construit în vârf,
în această zonă extrem de îndepărtată, pe stânci verticale.
Sigiriya a fost cu siguranţă o mănăstire budistă,
din primul mileniu î.Hr.
Şi atunci, în jurul anului 500 d.Hr., a devenit de fapt
o fortăreaţă şi un palat pentru un rege local.
Există pasaje cu grădini chiar pe vârful stâncii.
Apoi există diverse grote
şi în interiorul acestor grote sunt diferite picturi murale.
Aceste fresce ilustrează portrete de femei,
iar unii cercetători cred că le reprezintă pe doamnele de la curtea regelui.
În timp ce alţii sugerează că femeile sunt figuri religioase.
Conform însă teoreticienilor astronauţilor antici,
imaginile dezvăluie mai multe dovezi ale contactului extraterestru
în trecutul îndepărtat.
Găsim unele dintre cele mai uimitoare picturi
de oameni apărând din nori.
Şi propriu-zis care plutesc în aer.
Şi trebuie să te întrebi, ce au încercat predecesorii noştri să descrie aici.
Conform miturilor locale şi legendelor,
Sigiriya a fost creată cu ajutorul zeilor,
ce au coborât din cer.
Ce mod poetic de a înfăţişa
ceva la care au putut fi martori.
A fost o completă neînţelegere a unei vizite
făcută de călători spaţiali avansaţi tehnologic.
Este posibil ca aceste picturi să descrie de fapt fiinţe cereşti,
coborând pe Terra,
aşa cum sugerează teoreticienii astronauţilor antici?
Şi dacă da, putea exista un alt motiv, mai profund,
de ce omul antic a construit un oraş pe vârful
acestui masiv monolit?
Vedem atât de des cum aceste pietre enigmatice
erau venerate de predecesorii noştri.
Cumva, pietrele sunt punţi între lumea noastră şi lumea zeilor.
Şi astfel în Sigiriya vedem aceasta confirmată încă odată.
Concepţia despre un monolit poate fi foarte importantă,
foarte sacră pentru oameni.
De asemenea, concepţia despre un munte atingând cerul.
Mă duce cu gândul la celestul, sau cosmicul munte Meru.
Muntele Meru este numele folosit în cultura budistă
pentru a descrie un munte cosmic.
De fapt, este descris în antica literatură ca o uriaşă lumină aurie,
ca un mare foc auriu de forma unui munte.
Este situat în centrul Universului
şi există multe nivele de acolo,
nu în sensul fizic, ci în sensul energiei.
Zeii locuiau pe versanţii muntelui, cu toţii aveau palate şi oraşe.
Muntele Meru era un loc al zeilor.
A fost considerat un loc al conectării, un loc al comunicării
cu înşişi zeii.
Este punctul de acces între această lume şi cer.
Astfel, Sigiriya este de fapt replica la scară mică a muntelui Meru.
Predecesorii noştri au ales această stâncă
şi au început să construiască în vârful ei.
Şi se spune: aceasta este stânca pe care o avem în acest loc precis,
deci o folosim,
în ideea de a stabili o legătură în sus şi una în jos cu zeii din cer.
Este posibil ca Sigiriya să fi fost construit în ideea de a-i onora
şi a-i conecta pe extratereştri, aşa cum cred teoreticienii astronauţilor antici?
Dacă este aşa, pot alţi monoliţi să dezvăluie mai multe dovezi
ale acestor antice vizite spaţiale?
Probabil că ultima dovadă poate fi găsită săpată în rocile
îngropate la celălalt capăt al pământului.
Insula Paştelui.
Izolată în oceanul Pacific, la peste 3.200 km vest de Chile,
acest micuţ petic de pământ este casa
a aproape 900 de statui de piatră monolitice.
Pe insula Paştelui avem aceste capete uriaşe
şi torsuri, ce au fost tăiate din roca vulcanică.
Se numesc "moai". Unii dintre ei, ce sunt
în picioare, au 9 metri, sau cam aşa, şi cântăresc peste 75 de tone.
Nu realizezi că
de fapt au fost îngropaţi chiar până la piept.
Şi aceste statui au de două sau trei ori mărimea pe care o putem vedea.
Pentru că mare parte din ei este sub pământ.
Multe dintre statui sunt deseori aplecate, privind în sus.
Şi unele privesc în interior spre centrul insulei.
De asemenea, par să privească spre ceruri.
Deci, cred că există o adâncă semnificaţie
şi are legătură cu cerurile, are de-a face cu lucruri
ce se întâmplau în cer, ce erau foarte importante pentru oameni.
Şi ceea ce au înregistrat în aceşti moai
şi îndeamnă să priveşti în sus, este ceva ce se petrece acolo.
Conform arheologilor, locuitorii nativi polinezieni
de pe insula Paştelui, cunoscuţi ca poporul Rapa Nui,
au construit statuile moai între secolele VII şi VIII d.Hr.,
în onoarea strămoşilor lor.
Dar recentele săpături arheologice
au dezvăluit că figurile
s-au îngropat natural în mii de ani,
făcându-le mult mai vechi decât s-a crezut iniţial.
Dintr-o perspectivă geologică, îngroparea statuilor moai
în şase metri sau mai mult de sedimente,
sugerează că, potenţial, ele au o vechime de mii de ani,
mult mai vechi decât au sugerat arheologii tradiţional.
Ideea că ele au fost construite cu 1.000, 1.500, sau 700 de ani în urmă
nu este reală.
Au fost construite cu mult, mult înainte de aceasta.
Pare că au venit anumiţi invitaţi, le-au construit
şi probabil că aceste capete îi reprezintă pe constructorii originali.
Dacă statuile moai sunt mai vechi decât datările anterioare,
cine le-a construit într-adevăr şi de ce?
Luând în considerare că oamenii Rapa Nui au ajuns pe insula Paştelui
nu mai devreme de anul 300 d.Hr.,
este posibil ca fiinţe celeste să fi vizitat acest loc cu mii de ani în urmă?
Teoreticienii astronauţilor antici cred că aceste figuri monolitice
furnizează indicii că predecesorii oamenilor Rapa Nui
puteau fi de fapt călători spaţiali.
Nu puteţi exclude faptul că statuile sunt reprezentările
predecesorilor celeşti.
Avem toate aceste statui şi chipurile statuilor
nu arată ca locuitorii insulei Paştelui.
Statuile pe care le-au creat arată ca roboţii,
cu lungi nasuri ascuţite, şi buze subţiri.
Nu există niciun termen de comparaţie între ele şi oamenii insulei Paştelui.
Deci, ce reprezintă ele?
Au capete alungite.
Au, de asemenea, aceste capete de con pe care le găsim
la Nazca, în Egipt, în alte zone ale lumii.
Cine sunt aceşti oameni?
O posibilă explicaţie, de ce aceste capete
de pe insula Paştelui au chipurile fixate spre ceruri,
este că ele arată spre locul lor de origine,
dar nu pentru că au uitat de unde au venit.
Ci ca astfel oamenii să-şi poată aminti.
Este posibil ca statuile moai să reprezinte fiinţe extraterestre,
încuviinţând cu capetele originea lor din alte lumi?
Teoreticienii astronauţilor antici spun DA.
Şi indică spre alte figuri de piatră, la mii de kilometri distanţă,
în sud-estul Asiei, ca dovadă.
Bada Valley, Indonezia.
Ascunşi în izolaţii munţi ai insulei Sulawesi,
sunt peste 20 de monoliţi risipiţi pe câmp în această regiune fermieră.
Majoritatea istoricilor datează statuile în primul mileniu î.Hr.
Deşi data propriu-zisă a creaţiei lor nu a fost determinată.
Marea parte a văii are terase cu orez,
ce sunt obişnuite peste tot prin Indonezia şi sud-estul Asiei.
Şi chiar în mijlocul orezăriilor sunt aceste statui,
doar aşezate acolo.
Şi când priveşti la ele, rămâi zăpăcit.
Pietrele provin din aceste văi adânci de râuri.
Sunt de la câţiva kilometri depărtare,
unde există bolovani gigantici, cântărind sute de tone.
Şi aceşti gigantici bolovani întregi din amontele văii
au fost ridicaţi şi apoi sculptaţi în aceste gigantice statui de 4,5 metri,
şi nu ştii de ce au făcut-o sau cum.
Bada Valley din Indonezia scoate în relief unele dintre cele mai magnifice
structuri megalitice pe care le putem găsi.
Statui gigantice, ce sunt mai mult decât reminiscenţe ale statuilor
pe care le putem găsi, de exemplu, pe insula Paştelui.
Cum se face însă că monoliţii ce înconjoară lumea
pot avea o aşa de mare asemănare unul cu altul.
Unii cercetători cred că inspiraţia a venit
de la aceeaşi vizitatori celeşti.
Aveţi un stil de sculptură similar,
au chipuri foarte stranii de extratereştri,
sunt foarte simetrice, foarte frumos sculptate,
au un fel de măiestrie interioară a construcţiei în ele.
Au dorit să le facă asemănătoare.
Ceea ce, în opinia mea, era o descriere a predecesorilor, zeii,
şi, cumva, aceste pietre permiteau
comemorarea, sau comunicarea cu aceste entităţi.
Propriu-zis ei ne spun: acesta este un monument memorial pentru zeul nostru.
O zeitate ce a fost prezentă odată şi mai apoi a plecat.
Este posibil, aşa cum sugerează adepţii astronauţilor antici,
că aceşti monoliţi au fost creaţi de omenire pentru a aduce un omagiu
real fiinţelor din alte lumi ce au vizitat Terra
în trecutul îndepărtat?
Şi dacă este aşa, pot avea monoliţii din toată lumea
o legătură chiar mai profundă unul cu altul?
Unii cercetători cred că răspunsurile pot fi găsite studiind cu atenţie
pietrele cu formă sferică ascunse în jungla din Costa Rica.
Palmar Sur, Costa Rica.
În timpul defrişării junglei din anii '30,
Cruz descoperă sute de pietre sferice monolitice.
Multe dintre ele sunt uriaşe.
Vreau să zic, au trei metri în diametru. Sunt gigantice.
Altele sunt mai mici,
de mărimea unei mingi de baschet,
sau cauciuc de maşină, sau ceva de acest gen.
Ca înregistrare, au fost găsite peste 300 de sfere de piatră
în siturile arheologice din toată regiunea.
Şi "Las Bolas", aşa cum sunt numite, sunt unele dintre cele mai
precise sculpturi în piatră din lumea antică.
Unii experţi cred că aceste misterioase "mingi" de piatră
puteau fi 96% complet sferice.
Este greu de făcut o bilă perfect sferică.
Şi, de fapt, au fost găsite într-o o zonă primitivă,
deci bilele de piatră pe care le vedem în Costa Rica
ar fi fost foarte, foarte greu de realizat
doar izbindu-le cu altă piatră.
Putem doar să ne imaginăm cum au putut fi capabili
să facă sfere atât de perfecte.
Aceste sfere sunt sculptate din granit şi diorit.
Sunt roci vulcanice foarte dure, greu de prelucrat.
Dioritul este unul dintre cele mai dure materiale naturale.
Niciodată nu poate fi găsit în natură în forma unei sfere.
Deci, evident, cineva i-a dat formă.
Astăzi ar trebui să folosim unelte diamantate
şi laser pentru sculptarea sferelor.
Pare că arată aproape ca un fel de
şcoală de sculptură megalitică, ce putea crea cele mai perfecte sfere.
Unele sunt încă ascunse în adâncul junglei,
deci ce făceau, de ce le construiau?
Şefii locali ce sălăşluiau în junglă erau uneori îngropaţi
cu unele dintre sferele mici.
Dar unele dintre sfere sunt de-a dreptul gigantice, adică,
de fapt sunt atât de mari că nu puteau încăpea în niciun mormânt.
Deci, marele mister: ce sunt de fapt sferele de piatră?
Care era scopul lor?
Conform legendelor din Costa Rica,
aceste sfere de piatră erau folosite ca obuze de tun de zeul tunetului,
pentru a alunga zeul vântului şi al huricanelor.
Şi acestea sunt idei minunate pentru o poveste,
dar aşa cum ştim cu toţii, fiecare poveste are un miez de adevăr,
şi întrebarea e: care este miezul?
Sunt legendele zeilor ce se bat în furtuni
adevărata descriere a unei maşinării astronautice antice la lucru,
aşa cum sugerează unii cercetători?
Şi dacă este aşa, putea descoperirea sferelor de piatră
să dezvăluie scopul final al monoliţilor?
Bosnia Herţegovina, 2004.
O echipă de arheologi descoperă sfere de piatră în păduri
şi în albii de pârâuri, în apropierea oraşului Banja Luka.
Dacă mergi în acea zonă, există o viroagă în partea muntoasă,
tăiată de şuvoaie,
şi în ea sunt toate aceste sfere de piatră.
Foarte similare celor din Costa Rica.
Sunt pe jumătate îngropate în acest loc muntos,
dar unele sunt la vedere.
Este o zonă turistică.
Şi, de fapt, Bosnia are patru sau cinci zone
unde pot fi văzute aceste sfere de piatră.
Cea mai mare sursă a sferelor de piatră din Bosnia
se află în Zavidovici, oraş în centrul Bosniei.
Am luat eşantioane de la patru sfere de piatră diferite
şi eşantioane de piatră naturală, pe care am găsit-o în apropiere.
Şi apoi am făcut analize chimice,
şi am aflat din ce au fost făcute sferele de piatră.
Din stare lichidă, le-au topit,
au adăugat anumiţi aditivi
pentru a obţine proprietăţi mai bune ale materialului,
şi apoi după întărire au tăiat matriţele speciale,
şi au obţinut o formă perfectă de sferă.
Ca şi mulţi alţi monoliţi, cercetătorii cred
că sferele au fost folosite probabil în ceremonii rituale.
Este însă posibil ca aceşti monoliţi,
precum sferele de piatră din Costa Rica,
să fi ajutat la crearea unei conexiuni cu fiinţe celeste,
aşa cum susţin teoreticienii astronauţilor antici?
O altă teorie a sferelor de piatră avansează ideea
că ele erau cumva folosite ca hărţi stelare.
Şi că ele se roteau împrejur
şi ar fi arâtat unde sunt stelele
şi relaţionarea lor cu alte zone,
mult asemănător unor hărţi extraterestre.
S-a spus, de asemenea, că acele sfere de piatră
erau acolo pentru concentrarea gândirii.
Ca un fel de dispozitiv material,
ce cumva prin atingere sau lucrând cu aceste pietre
erau capabile să stabilească o punte spre o altă dimensiune.
Şi astfel, putem privi propriu-zis la o civilizaţie ce a realizat
că locurile unde erau plasate sferele de piatră
erau cumva centre energetice.
Şi, cumva, exista o formă de energie
prin care dacă eram capabili să ne concentrăm,
am fi fost într-adevăr transportaţi
spre o lume unde puteam lua legătura cu zeii.
Şi poate de aceea aceste sfere de piatră
sunt poziţionate în locurile respective.
Poate fi real că aceşti monoliţi rotunzi erau plasaţi
peste tot prin lume pentru a crea o mare reţea de energie cosmică,
aşa cum cred unii cercetători?
Dacă este aşa, puteau fi sferele de piatră şi alţi monoliţi
unelte pentru călătorii celeste, plasate în centre energetice,
portale pentru călători stelari ce vizitau Terra?
Şi este posibil ca aceste fiinţe avansate
să fi lăsat în urmă mai multe dovezi?
Poate că nu pe Terra,
ci la aproximativ 225 de milioane kilometri distanţă.
Anul 1998.
Robotul spaţial Mars Global Surveyor face fotografii
la ceva ce pare a fi un monolit pe Phobos,
una dintre cele două luni ce orbitează planeta Marte.
Pe luna lui Marte, Phobos,
există un foarte, foarte interesant obelisc sau monolit.
Îl denumesc monolitul Phobos.
Buzz Aldrin, al doilea om care a păşit pe Lună,
face o mare vâlvă în legătură cu acesta.
Şi, propriu-zis, a declarat că este artificial
şi când vom ajunge acolo şi-l vom studia
s-ar putea schimba totul, în ideea de cum ne privim propria istorie.
Este într-adevăr posibil să existe un obelisc pe luna lui Marte,
unul ce nu este un lucru natural, ci e de fapt
pus acolo de fiinţe din alte lumi?
Dacă este aşa, puteau să fi creat "ei" alte structuri
similare pe alte planete şi corpuri cereşti?
Probabil până şi pe Terra, aşa cum sugerează unii cercetători.
Egiptul are un număr de obeliscuri,
şi acele obeliscuri au 4.000 sau 5.000 de ani vechime.
Şi obeliscurile din Etiopia pot fi la fel de vechi.
Obeliscurile sunt dintr-o bucată de cristal şi granit
şi în interiorul granitului se găseşte cristalul de cuarţ.
Deci însăşi obeliscurile sunt, într-un sens, turnuri de cristal,
cu toate proprietăţile ce le aduce tehnologiei cristalul de cuarţ.
Este o antenă.
Şi orice antenă poate recepţiona o transmisie
şi poate face o transmisie.
Şi atunci avem aceste obeliscuri antice,
ce sunt până la un punct, aparent, peste tot în lume.
Se pare că exista un sistem mondial,
similar unui sistem de transmisie wireless.
Aceste obeliscuri ar fi putut transmite unde energetice în atmosferă
şi locaţii îndepărtate din jurul lumii puteau recepţiona aceste unde.
Mult asemănător radioului de astăzi, sau a transmisiei TV,
sau a telefonului prin satelit, sau a computerului.
Acesta pare să fie sistemul ce a fost pus la punct de extratereştri
cu mii de ani în urmă pe această planetă
şi incredibil, nu au făcut-o doar pe planeta Terra.
Deci, putem găsi foarte bine,
atunci când mergem pe Marte, vom găsi acolo obeliscuri.
Este într-adevăr posibil, aşa cum cred unii cercetători,
ca monoliţii de pe Terra să aibă o legătură cosmică
cu obeliscul de pe Phobos?
Şi că odată,
multe dintre siturile monolitice văzute peste tot în lume
făceau parte dintr-un sistem avansat,
ce-ar fi putut ajuta la recepţia şi transmiterea undelor energetice?
Trebuie să realizaţi că acolo
este mai mult decât doar implicarea pietrelor.
Există un fel de câmp energetic în jurul lor,
şi acţionează cu pietrele prin modul plasării lor,
sau puse într-un cerc, sau în rozetă, sau de sine stătători.
Ei ar fi prelucrat energia celestă,
transmisă şi înmagazinată în peisajul local.
Însemna să fie o pasivă şi continuă intrare în Terra
din tărâmuri celeste şi galactice.
Locuri precum insula Paştelui,
sau jungle îndepărtate, sau o zonă muntoasă îndepărtată,
atâta timp cât eşti capabil să accesezi acea matrice energetică,
şi să extragi energie, ai avea putere.
Toate aceste unelte, pietre înălţate, peste tot în lume,
puteau face parte cu uşurinţă dintr-o reţea energetică în jurul planetei.
Conectând la vârf toate aceste culturi.
Conectând energiile Terrei din toate zonele lumii.
Unii dintre ei îmbinând energia cosmică cu energia Terrei,
şi folosite în variate şi diferite scopuri.
Astăzi doar ce am început să înţelegem.
Acesta este un fel de peisaj megalitic realizat pentru a crea
centre nodale ale cunoaşterii în locuri multiple.
Plasamentul era specific pentru obţinerea avantajului aspectelor
implicit energetice, prin ingredientele din peisaj.
Locaţia pietrelor este foarte importantă.
De exemplu, Stonehenge, ştim acum, că acele pietre
erau poziţionate mai sus decât cursurile de apă subpământene.
Curgerea apei generează energie,
pietrele recepţionează energia şi uşor o eliberează.
Oamenii antici, ei ar fi în jurul acestor monoliţi,
ţinându-şi mâinile pe pietre, primind energia lor.
Şi de aceea pietrele erau aranjate într-un tipar,
ar fi creat o geometrie a conştiinţei,
ce ar fi avut un efect de înălţare a oamenilor aflaţi în apropierea lor.
Peste tot în lume,
şi dacă sunt sferele de piatră din Bosnia,
sau monumentele megalitice din Avebury,
ceea ce vedem este că predecesorii noştri spun
că aceste pietre sunt capabile să înmagazineze energie.
Sufletul, spiritul predecesorilor noştri, al zeilor.
Şi astfel, ceea ce vedem peste tot în lume sunt aceşti monoliţi,
pentru că peste tot în lume încercăm să stabilim această legătură
între noi, umanitatea, şi lumea zeilor.
Monoliţi, interconectaţi prin formă,
extrăgând energia internă a Terrei,
şi având rolul de baliză, în legătura cu fiinţele celeste.
Este într-adevăr posibil ca monoliţii antici
să deţină energia, poate extraterestră,
pe care noi încă o mai căutăm?
Şi dacă este aşa, ce se va întâmpla
când vom descifra misterul monoliţilor?
Traducerea şi adaptarea ~ Pterodactyluss20 ~