O poartă de acces spre alte dimensiuni...
Călătoreau printr-un fel
de portal energetic.
O dispariţie inexplicabilă...
Ideea că, dintr-odată,
ei ar fi putut dispărea în neant...
Acolo se întâmplă ceva.
Şi o grotă despre care se spune că este calea de acces către Iad.
Până şi astăzi, orice pasăre se apropie de ea cade moartă.
Este posibil ca
portalurile către alte puncte din Univers să existe cu adevărat chiar aici
pe Terra? Pot aceste aşa-numite
porţi stelare, într-adevăr, să ofere o conexiune
către civilizaţiile extraterestre?
Este posibil
să fi fost creaţi de aceşti zei antici, ce au venit aici prin
porţile stelare şi au avut intenţia ca într-o zi să mergem cu ei în stele.
Poate că astăzi este acea zi.
Milioane de oameni din toată lumea cred că
am fost vizitaţi în trecut de fiinţe extraterestre.
Şi dacă este adevărat? Au ajutat, într-adevăr, extratereştrii antici
la modelarea istoriei noastre? Şi dacă da, puteau ajunge ei
aici prin porţile stelare?
Traducerea şi adaptarea ~ Pterodactyluss20 ~
sincro de bellows www.addic7ed.com
EXTRATEREŞTRI ŞI PORŢI STELARE Sezonul 6, episodul 12
Pamukkale, Turcia. Aici, 322 km sud
de Istanbul, se află ruinele lui Hierapolis, un antic oraş ce
a servit ca loc sacru frigienilor în secolul al III-lea, î.Hr.
În martie 2013, arheologii italieni au anunţat că
au dezgropat ceva, pe care grecii antici l-au descris
ca poarta de acces în Iad.
Anticii, în civilizaţiile greceşti
şi romană erau fascinaţi de lumea subterană, tărâmul
lui Hades şi Pluton.
Au existat multe povestiri despre călători ce erau capabili
să intre în aceste tărâmuri nevăzute.
A merge în ţara morţilor şi a supravieţui era un miracol,
demonstrând un mare eroism.
Conform relatărilor geografului grec
Strabo, această grotă, acum parţial zidită, era cunoscută drept
Ploutonion, sau Poarta lui Pluton, zeul Infernului.
Era considerată atât de sacră că doar preoţii aveau voie să se apropie de ea.
Aceşti preoţi venerau o puternică zeiţă, cunoscută ca Cybele.
Cybele a apărut ca o zeiţă
importantă în Asia Mică şi apoi s-a întins spre vest în Grecia şi Roma.
Ea este cunoscută drept păzitorul porţilor de intrare.
Ar fi trebuit să ai permisiunea
lui Cybele ca să te mişti prin timp şi spaţiu.
Din punct de vedere iconografic, ea este adesea
portretizată stând lângă intrarea către lumea cealaltă.
Cred că tărâmul zeilor întotdeauna i-a fascinat pe oameni,
pentru că este imaginat ca fiind foarte diferit faţă de propriul nostru
tărâm şi, astfel, oamenii au căutat întotdeauna o cale de intrare pe tărâmul
zeilor, pentru a avea aceste experienţe extatice ce au loc
când te afli în comunicare cu o zeitate.
Legendele din toată lumea descriu căi de intrare
sacre, similare Porţii lui Pluton, ce conduc spre pământurile zeilor.
În multe cazuri, aceste porţi nu numai că
oferă o trecere imediată în afara hotarelor Terrei,
dar şi dincolo de timp şi spaţiu. Şi conform unor mituri,
ele erau traversate de fiinţe din alte lumi.
Pretutindeni în lumea antică, ni se prezintă
povestiri despre fiinţe avansate ce vin din stele, fiinţe stelare.
În multe dintre aceste exemplificări,
sunt descrişi ca trecând prin portaluri sau uşi stelare.
Termenul pe care îl utilizăm astăzi este "poartă stelară".
O poartă stelară este un loc ce permite transportul
spre o altă planetă, sau undeva înspre stele.
Existau un număr de locaţii pe planetă
unde s-a apreciat că anticii au construit porţi stelare.
Sunt astfel de treceri, sau porţi stelare, doar produsul
imaginaţiei strămoşilor noştri? Sau putea acest gen de
călătorie interstelară, de fapt, să fi existat în lumea antică?
Dacă da, cine sau ce a creat
o tehnologie atât de avansată cu mii de ani în urmă?
Unii teoreticieni ai astronauţilor antici cred că mai multe indicii pot fi găsite
în descrierile ritualurilor elaborate ce au avut
loc la Ploutonion-ul turc.
Era un mare spectacol când preoţii
Cybelei ar fi făcut ceremonialul sacrificării.
Ei duceau un taur în grotă, şi taurul ar fi murit
din cauza gazelor din această grotă, şi oamenii se strângeau, urmărind
toată această treabă. Apoi preoţii ar fi scos afară
acest animal sacrificat, şi toată lumea ar fi observat că
preoţii erau în viaţă, arătându-le o atât de mare putere, sau directa
legătură cu sursa divină, de a fi capabili să supravieţuiască
ritualurilor. Ar fi putut dovedi atunci că aceasta era
poarta spre Iad, şi toţi oamenii s-ar fi temut şi
ar fi avut un mare respect pentru ea.
Faptul că aceste
ritualuri au existat, faptul că Cybele era cunoscută ca păzitorul
porţii de trecere, ne spun nouă că anticii făceau
ceva cu adevărat important cu această idee a călătoriei temporale, a portalurilor.
Săpăturile au dezvăluit că de fapt aici există vapori ce ies din pământ,
ce conţin niveluri otrăvitoare de dioxid de carbon şi
alte gaze, capabile să ucidă pe oricine sau orice le respiră.
Povestea antică spunea că animalele care veneau
de oriunde în apropiere, ar fi căzut moarte.
La fel se întâmplă şi astăzi. Orice pasăre se apropie, cade moartă.
Dacă toxinele
din interiorul grotei erau în stare să ucidă un taur,
cum supravieţuiau preoţii acestui ritual? Este posibil, aşa cum
cred teoreticienii astronauţilor antici, ca preoţii să fi
primit informaţii secrete şi, probabil, chiar acces la
poarta stelară de la o fiinţă nepământeană cunoscută ca Cybele?
În Pamukkale, Turcia, acesta pare să fie
un document înregistrat al unei posibile tehnologii de porţi stelare ce era
utilizată. Aşa cum erau capabili să intre în această zonă,
preoţii speciali puteau călători printr-un
gen de portal energetic, ce le dădea posibilitatea
să ajungă într-o altă locaţie, ce era complet diferită ce cea
în care în mod normal mergeau oamenii dacă păşeau în această zonă.
Trebuie să te întrebi dacă exista ceva
secret în această grotă în care ei se ascundeau, probabil un gen de
tehnologie de poartă stelară interdimensională,
în care preoţii ar fi putut
organiza acest spectacol, ca propriu-zis să-i sperie, să fie siguri că
au înţeles că această grotă era un loc interzis şi,
de fapt, era un fel de depozit al tehnologiei extraterestre
şi, posibil, al porţilor stelare.
Putea fi, într-adevăr, Ploutonion-ul
o poartă stelară extraterestră... ce era protejată de preoţi,
cu scopul de a-i avertiza pe alţii la apropierea de ea?
Şi dacă da, de ce? Probabil că răspunsul poate fi găsit
la un alt sit antic, situat la mai mult de 11.200 km depărtare.
Machu Picchu, Peru. La aproximativ 80 km nord-vest
de Cuzco, adăpostit la mare înălţime în munţii Anzi, se crede că aceste
antice ruine incaşe au fost un palat complex,
datat în secolul al XV-lea.
Situat în colţul de sud-vest a ceea ce arheologii
susţin că era locul pieţei centrale, se află Templul Celor Trei
Ferestre, un hol de piatră, lung de 10,6 m şi lat de 4,26 m,
având trei ferestre trapezoidale în lungul unui singur perete.
Scripturile spun că ferestrele Templului
Celor Trei Ferestre sunt aliniate perfect, pentru a lăsa răsăritul solstiţiului
din iunie să cadă într-un unghi drept perfect, că întreaga
construcţie este orientată pentru a primi prima rază ce apare peste
munţi prin aceste trei ferestre la solstiţiul de vară.
Unii savanţi cred că cele trei ferestre
simbolizează mitul creaţiei incaşe.
Conform legendei, copiii zeului soare
Viracocha au păşit în lume prin trei deschideri
misterioase în munte şi au fost izvorul civilizaţiei incaşe.
În povestirea creaţiei poporului Incaş,
Copiii Soarelui, Fraţii Ayar, au coborât prin
trei portale, trei ferestre, pentru a da naştere poporului Incaş.
Se spune că templul de la Machu Picchu, cu trei ferestre,
reprezintă acest eveniment miraculos.
Aceşti fraţi erau
vlăstarele zeului Viracocha, ce părea
să fi adus înţelepciunea, prima învăţătură şi rudimentele
civilizaţiei oamenilor din America de Sud.
Şi prin simpla privire prin aceste trei ferestre, mintea
se poate întinde, conecta şi comunica
încă odată cu aceşti zei.
Unii teoreticieni ai astronauţilor antici
cred că povestea creaţiei incaşe poate fi mai mult
decât simplă mitologie. Ei cred că poate fi
descrierea călătoriei printr-o poartă stelară,
ce a avut loc cu mii de ani în urmă.
Când citeşti povestea asta, imediat te gândeşti
că ei descriu un fel de poartă stelară,
că aceşti copii ai soarelui, aceste fiinţe solare avansate,
posedau un gen de tehnologie a porţii stelare, ce le permitea
să deschidă aceste porţi de acces. Şi poate că povestea incaşă este
o amintire a utilizării lor, a acestei tehnologii de poartă stelară.
Fraţii Ayar
puteau fi fiinţe foarte reale, care au venit, i-au vizitat pe incaşi,
le-au oferit bazele ştiinţei lor, tehnologiei lor, limbajului
lor vorbit, toate aspectele civilizaţiei,
şi au folosit tehnologia unui portal stelar pe versantul
unui munte pentru a ajunge acolo.
A fost marele Imperiu Incaş, într-adevăr, creat de
extratereştri ce au călătorit spre Terra printr-o aşa-numită
poartă stelară? Poate explica aceasta de ce
locuri antice precum Ploutonion erau atât de bine
păzite? Probabil că răspunsul a fost deja
descoperit, nu în lumea antică, ci în ştiinţa modernă.
Princeton, New Jersey. Iulie, 1935.
Pe când colaborau la Institute for Advanced Study,
fizicienii Albert Einstein şi Nathan Rosen publică
o idee revoluţionară. Ei ajung la concluzia că
Teoria Relativităţii, de fapt, permite scurtături
prin continuum-ul spaţiu-timp. Aceste căi, numite
punţi Einstein-Rosen, mai popular cunoscute ca găuri de vierme,
conectează două locaţii îndepărtate, făcând posibilă călătoria
către cele mai depărtate stele din Univers.
Discutaţi despre o structură în
spaţiu ce implică o curbare foarte, foarte puternică a spaţiului şi
conectarea a două părţi diferite ale spaţiului.
Astfel, dacă luaţi o foaie de hârtie îndoită şi apoi
o perforaţi şi conectaţi găurile,
aceasta este în principiu gaura dvs. de vierme.
Dacă priviţi la distanţa dintre planeta noastră
şi cel mai apropiat sistem stelar, sunt 4,2 ani lumină distanţă.
Asta înseamnă că aţi putea
călători 4,2 ani cu viteza luminii,
însemnând 299.338 km pe secundă, ca să ajungi acolo.
Singura cale, într-adevăr, de a face asta ar fi prin ceva ca gaura de vierme.
În timp ce călătoria prin gaura de vierme oferă posibilităţi incredibile,
realizarea acestei tehnologii aduce provocări imense.
Oamenii de ştiinţă estimează că crearea unei găuri de vierme operabilă
ar putea necesita, de departe, un uriaş volum de energie decât câtă
putem produce noi astăzi. Dar există o teorie,
aşa-numita "materie exotică", ce poate oferi cheia pentru deblocarea
călătoriei prin gaura de vierme.
Nu ai nevoie decât de materie cu masă negativă.
Şi noi nu cunoaştem decât materie cu masă pozitivă.
Astfel, noi o numim materie exotică.
Nu că nu ar putea exista, doar că nu am descoperit-o încă.
Problema este însă că necesită un imens volum de energie ca să o creezi.
Imaginea spune tot despre Jupiter
acum, este întreaga masă, transformând-o în energie.
Ştiţi, vorbim de milioane şi milioane de ori
mai multă energie decât aveţi într-o bombă nucleară.
Deşi cei mai mulţi oameni de ştiinţă spun că avem un drum
lung până la dezvoltarea tehnologiei de a crea găuri de vierme...
dacă un asemenea lucru e chiar posibil până la urmă... există cei care
cred că aceste scurtături cereşti deja există.
În 1991, oamenii de ştiinţă de la Universitatea Vanderbilt au sugerat
că haosul de la Big Bang nu a creat doar Universul,
ci, de asemenea, poate a cauzat formarea mini găurilor de vierme
cu miliarde de ani în urmă.
În timpul Big Bang-ului, însuşi spaţiu-timpul era
amestecat împreună, dilatat, contractat.
Şi o teorie spune că dacă aveţi ceva de dimensiunea
munţilor Himalaya, spaţiu-timpul din jurul lor poate
fi atât de rău presat că s-ar amesteca această materie în propriul
interior cu punctul orizont. În acelaşi fel, vă puteţi imagina
spaţiu-timpul fiind amestecate împreună şi formând o mini gaură de vierme.
Rezultatul posibil, conform
cercetătorilor, ar putea fi o gaură de vierme cam de mărimea unui atom.
Odată localizate, posibil ca aceste mini găuri de vierme să poată fi
dilatate pentru a crea o gaură de vierme traversabilă.
Unul dintre lucrurile pe care le ştim încă de la Big Bang
e că Universul se află în dilatare, ceea ce înseamnă spaţiu-timpul, în întregime,
se află în dilatare. Astfel, dacă atunci când Universul
este încă mic, faci o găurică de vierme, aşa cum întreaga structură
se dilată, şi întreaga gaură de vierme se dilată şi creşte
mare, la fel de bine. Deci, poţi avea în final o foarte
mare gaură de vierme.
Dacă găurile de vierme au fost
create în primele stadii ale Universului, este posibil,
aşa cum sugerează unii teoreticieni ai astronauţilor antici,
ca fiinţe cereşti să le fi utilizat deja pentru a călători pe Terra
în trecutul îndepărtat?
Este foarte posibil ca găurile de vierme,
sau porţile stelare, deschise şi fiinţe venind prin ele să fie o cale
de explicare cum a interacţionat omul cu zei antici.
Chihuahua, Mexic.
La doar 201 km de graniţa Texasului.
Acest vast sit arheologic,
situat în apropierea poalelor muntelui Sierra Madre Occidental,
datează din anii 1.200, d.Hr.
Cunoscut ca Paquimé, sau Casas Grandes, se estimează că
doar o parte a rămăşiţelor extinse are mai mult de 2.000 de camere
de lut, ce au fost dezgropate, dezvăluind un oraş bine proiectat,
conţinând pieţe, magazine, ateliere şi clădiri
rezidenţiale multi-etajate, cu un sistem avansat de apă şi canalizare.
Paquimé, sau Casas Grandes,
este mai întins decât orice alt sit pe sute de kilometri
în orice direcţie. Şi există o combinaţie
interesantă a diferitelor culturi.
În unele aspecte, este un oraş foarte mezoamerican, sau aztec.
În alte privinţe, este un oraş foarte Pueblo, sau a culturii sud-vestice.
La apogeul său,
se credea că Paquimé avea o populaţie de peste 10.000 de oameni.
Dar această înfloritoare civilizaţie precolumbiană a intrat în declin
şi a dispărut misterios în secolul al XVI-lea.
În timp ce nimeni nu ştie cine
erau locuitorii lui Paquimé, se credea că
descendenţii lor pot fi băştinaşii din regiune,
cunoscuţi ca Tarahumara. Tarahumara trăiesc acum sus,
în canioanele din Sierra Madre, şi multe din cele cunoscute
despre anticul oraş Paquimé vin din povestirile
rămase de la strămoşii lor.
Conform legendelor lor, Paquimé este un loc sacru unde
au apărut oameni stelari timp de secole.
Descrişi ca luminoşi, înalţi şi blonzi, Tarahumara spun că aceste
fiinţe misterioase au ieşit prin căi de acces pierdute.
Tarahumara cred cu adevărat că oamenii
stelari încă există astăzi în deşertul Chihuahua.
Ei cred că aceşti oameni înalţi şi blonzi îi reprezintă poate
pe urmaşii oamenilor stelari, care întâi i-a adus în această lume.
Ei cred că există un portal, şi că oamenii
stelari folosesc acest portal astăzi, pentru a se deplasa în variate locuri
pe Terra şi la fel de bine să părăsească lumea.
Peste tot, în arhitectura din Paquimé sunt
sute de deschideri unice cu forma "T", deschideri care amintesc
îndeaproape o cale de acces antică la mai mult
de 6.440 km depărtare în sudul Perului.
Aici, adăpostită sus în munţii Anzi, această deschidere puţin adâncă
în forma "T ", numită "Poarta de acces Amaru Muru", este înconjurată
de multe legende, ce o descriu ca pe un portal activ, care deplasează
fiinţe în interiorul şi în afara aceste lumi.
Aceasta poate fi o coincidenţă, dacă nu ar fi existat
faptul că la Paquimé există povestiri stranii despre
apariţia acestor fiinţe tip caucazian.
Şi există povestiri foarte similare despre ce face acestă poartă
a zeilor în Peru.
Este posibil ca
aceasta să reprezinte o poartă stelară localizată, în care
umanoizii extratereştri erau văzuţi venind şi plecând, în perioada
unui anumit moment oportun din an, când poarta stelară devenea activă.
Luând în considerare similarele porţi de acces şi legende
despre fiinţe nepământene la Paquimé şi Amaru Muru, este posibil
ca aceste situri antice să fi fost construite de extratereştri ca
porţi stelare? Unii teoreticieni ai astronauţilor antici
spun că nu numai că se aflau porţi stelare în locuri ca Paquimé
şi Amaru Muru în trecutul îndepărtat, dar că pot exista
porţi stelare funcţionale aici pe Terra, chiar şi astăzi.
Marea Sargasselor. Întinzându-se pe 1.100 km lăţime şi
3.220 km lungime, această stranie mare este complet
izolată în mijlocul Atlanticului de Nord.
Este o mare fără ţărmuri, înconjurată de unii dintre
cei mai puternici curenţi din lume. Datorită unui număr de
incidente neexplicate ce au avut loc aici, marea şi-a câştigat
poreclele de Marea Navelor Pierdute, Acalmia Morţii şi Marea Groazei.
Şi straniu, deşi apele din jur sunt învolburate,
marea Sargasselor este liniştită.
Apa este neobişnuit de albastră... misterios, de parcă
curenţii nu afectează această zonă, de parcă vânturile se opresc,
de parcă timpul se opreşte în loc.
În vremurile navelor cu pânze,
dacă velierele intrau în această zonă,
inevitabil nu mai puteau ieşi, şi dădea senzaţia
unui gen de prindere în capcană în marea Sargasselor.
Navele erau găsite intacte aici,
dar echipajele dispăreau fără urmă.
Acum, ce-ar fi putut fi? Pentru că este straniu, de cînd
se ştie, marea Sargasselor e cunoscută pentru apele liniştite.
Probabil că vârstnicii ştiau despre cea mai faimoasă
dispariţie raportată în marea Sargasselor, petrecută în august
1840, când o navă de comerţ numită Rosalie naviga din
Germania spre Cuba.
Conform ziarului London Times, când a fost descoperită plutind
în derivă, vasul era complet abandonat,
deşi perfect intact, având pânzele încă fixate.
Ce s-a întâmplat cu Rosalie rămâne un mister, dar întâmplări
similare au continuat să bântuie marea Sargasselor timp de secole.
În 1881, o navă numită Ellen Austin
a găsit o goeletă abandonată în marea Sargasselor.
Au suit un echipaj la bordul ei şi au navigat în tandem înapoi spre
Londra timp de câteva zile.
Două zile mai târziu, goeleta a fost găsită navigând
dezordonat, şi când a fost abordată din nou, dispăruse
şi acest echipaj, absolut în neant.
Părea că oamenii pur şi simplu erau luaţi de pe ea.
Este, de asemenea, interesant de subliniat că
marea Sargasselor este în contact direct cu zona pe care o numim
Trunghiul Bermudelor.
Pot exista unele tipuri de porţi stelare, sau portale, activate în această zonă.
Pot fi rapoartele
straniilor dispariţii petrecute în marea Sargasselor,
şi, de asemenea, în Triunghiul Bermudelor, ce acoperă această zonă
de mare, explicate de prezenţa unei porţi stelare?
Teoreticienii astronauţilor antici cred că următoarea dovadă poate fi
găsită la adâncime, într-unul dintre cele mai mari lacuri din America de Nord.
Lacul Michigan. Întinzându-se pe aceşti 35.888...
km pătraţi de apă... din Manitowoc, Wisconsin,
la Ludington şi Benton Harbor, Michigan... este o altă zonă
misterioasă, cunoscută drept Triunghiul Michigan.
Ca şi marea Sargasselor, această parte a uriaşului
lac de apă proaspătă a fost asociat cu dispariţii
bizare şi năucitoare.
În 1937, exista
un cargobot numit McFarland care a trecut prin
Triunghiul Michigan. Căpitanul navei se afla în
cabina lui pregătindu-se de culcare, spunându-i secundului să vină
şi să-l trezească la o anumită oră. Când secundul a ciocănit
la uşă, nu a răspuns nimeni. Uşa era încuiată pe interior.
Au spart-o, dar căpitanul pur şi simplu dispăruse.
Niciunul dintre hublouri nu era deschis. Niciuna dintre ferestre nu era deschisă.
Nu exista nicio modalitate pentru căpitan ca să părăsească nava.
Niciodată nu l-au mai găsit pe tip.
A sărit el de pe navă? Cine ştie?
Nava însă se afla exact în acest triunghi din lacul Michigan.
Dar vasele nu au fost singurele nave afectate de această
zonă din lacul Michigan. Există relatări despre mai mult de
40 de avioane care au dispărut în Triunghiul Michigan.
În 1950, la 13 ani după dispariţia căpitanului de pe McFarland,
zborul 2501, de la Northwest Airlines, având la bord 55
de pasageri şi trei membri de echipaj, a dispărut la trecerea peste
Trunghiul Michigan. Epava nu a fost descoperită
niciodată şi investigaţiile continuă şi astăzi.
Nicio epavă nu a fost găsită vreodată.
Familiile erau deznădăjduite.
Au continuat să caute epava.
Există un monument pentru dispăruţi pe malurile lacului Michigan,
dar nicio urmă... nicio cataramă de centură, niciun portofel, niciun scaun...
nimic din avionul pierdut.
Şi zona a fost cercetată ulterior şase zile.
A fost cercetată amănunţit de salvatori decenii
la rând, dar nimeni nu a găsit nimic vreodată.
Au trecut vase pe aici... au dispărut.
Au zburat avioane în regiune... au dispărut.
Pur şi simplu, aceste avioane şi vase au dispărut.
Acum, pentru mine, faptul concret că ele au dispărut cu totul,
mă face să mă gândesc că e posibil ca ele să fi fost supte într-un
gen de gaură de vierme şi, din păcate, au rămas prinse în partea cealaltă.
Pot ascunde, într-adevăr, întunecatele ape ale lacului
Michigan intrarea unei găuri de vierme, aşa cum sugerează unii
cercetători? Poate explica aceasta de ce este
acolo un fenomen atât de neobişnuit, incluzând nenumărate
observaţii de stranii obiecte zburătoare neidentificate,
şi peste ape şi venind din adâncuri la suparfaţă?
Există martori ce au văzut,
într-adevăr, discuri verzi stălucitoare ieşind în zbor din lac.
Au văzut obiecte sferice albastre intrând în apele lacului.
Porţile de acces prin spaţiu şi timp vor avea
o componentă luminoasă. Vor apărea ca formaţii
sferice de plasmă. Se pare că într-o anumită zonă
de apă, adesea, aceste portaluri se formează natural.
Este posibil ca extratereştrii să poată
accesa zona şi, de fapt, se poate încă să fie activă
astăzi, înregistrându-se astfel aceste
observaţii OZN şi toate dispariţiile bizare.
Aceste zone sunt foarte inaccesibile.
Întregul concept al unora dintre aceste porţi stelare şi portaluri
ca fiind, de fapt, subacvatice, capătă sens.
Este posibil să existe o reţea
de portaluri împrăştiate pretutindeni în lume.
Aceste portaluri pot fi accesate de fiinţe extraterestre, pe care
le utilizează ca să vină şi să plece spre stele.
Pot exista porţi stelare, adânc ascunse în interiorul lacurilor
şi oceanelor noastre, pe care extratereştrii încă le pot
folosi, chiar şi astăzi? Şi, dacă da, vor putea fi capabili oamenii
într-o zi să acceseze aceste porţi stelare, la fel de bine?
Unii oameni de ştiinţă cred că, nu doar că vom călători prin
porţi stelare care există deja, dar că vom fi foarte aproape
de a le crea noi înşine.
Statul California, Fullerton, 2013.
Aici, într-un mic laborator dintr-o universitate publică, fizicianul Jim
Woodward supraveghează experimente despre care crede că într-o zi
va schimba modul nostru de a călători prin spaţiu.
În primul rând am încercat să-mi dau seama
cum să facem materia să se deplaseze repede. Şi ca să faci asta, trebuie
să rezolvi problema propulsiei.
Ca să rezolvi problema propulsiei, să atingi viteze
ce reprezintă o fracţie semnificativă din viteza luminii, trebuie
să fii capabil să manipulezi inerţia.
Şi astfel am devenit interesat de gravitaţie şi inerţie.
Ceea ce a am găsit e că,
într-adevăr, poate fi posibil să te învârţi în spaţiu-timp foarte repede.
Munca dr. Woodward caută să demonstreze o teorie
controversată, cunoscută ca principiul lui Mach, care spune că
există o legătură directă între mişcarea masei, aici pe Terra,
şi cea a materiei depărtate, ce există pretutindeni în Univers.
Woodward speculează că dacă principiul se dovedeşte adevărat, poate fi cheia
deblocării călătoriei prin poarta stelară. Prima dată, ideea a fost lansată
în 1883 de fizicianul austriac Ernst Mach.
Principiul lui Mach, la cel mai simplu nivel,
afirmă că atunci când împingi un obiect, motivul pentru care
este împins înapoi spre tine e pentru că forţa gravitaţională a celei
mai depărtate materii din Univers acţionează prin obiect.
Şi astfel, materia aflată acolo,
la foarte mare depărtare, este materia ce determină proprietăţile
inerţiale ale obiectului aflat aici.
Esenţialmente, principiul lui Mach spune că toţi
aştrii, toate planetele, toate galaxiile din spaţiu au, de fapt,
un efect asupra noastră aici.
Şi motivul pentru care îl fac e modul cum deformează spaţiu-timpul.
Astfel, chiar gândindu-te că poate nu vezi,
lumea din jurul tău este definită de ceea ce se întâmplă
posibil la ani-lumină departe de tine.
Interesul iniţial al dr. Woodward în principiul
lui Mach nu a fost să creeze găuri de vierme, ci să revoluţioneze
călătoria spaţială prin crearea propulsiei fără expulzarea
materiei din navă.
Standardul nostru de gândire al propulsiei este
de a ejecta materie prin spatele a ceva.
Astfel, aveţi o rachetă... trimite prin coadă gaze încinse în exterior.
Aveţi un motor cu reacţie... absoarbe aer prin faţă şi îl aruncă
afară prin spate. Astfel, aproape toate sistemele noastre
de propulsie au acest principiu de bază: lansând ceva prin
spate, te mişti înainte. Principiul lui Mach aproape
aminteşte de ideea, poate, despre un val de surf.
Corect, te ridici de-a lungul unui val şi acesta te împinge înainte.
De fapt, tu nu trimiţi
nimic în spate. În acest gen de efect, ideea
este, în esenţă, de a crea un val în spaţiu ce te împinge înainte.
Dr. Woodward a descoperit însă
că principiul lui Mach poate avea implicaţii dincolo
doar de propulsie. El crede că principiul deţine cheia,
de fapt, creării găurilor de vierme traversabile, oferindu-ne abilitatea
de a călători spre cele mai depărtate colţuri ale Universului.
Experimentele sugerează că dacă oamenii de ştiinţă pot cumva
să separe... sau să decupleze... masa obişnuită de influenţa
acestei materii depărtate, uriaşe cantităţi de energie negativă,
posibil, pot fi expuse.
În principiu, ar trebui să fii apt să proiectezi
dispozitive ce-ţi vor permite
să ecranezi materia de influenţa gravitaţiei materiei depărtate din
Univers. Şi dacă poţi face asta, poţi construi porţi stelare.
În timp ce principiul lui Mach încă este
dezbătut în comunitatea ştiinţifică, dr. Woodward crede că
experimentele sale îi dovedesc validitatea.
Activând electricitatea printr-un şuvoi de cristale de plumb, zirconiu şi
titaniu, cunoscute ca PZT-uri, Woodward accelerează şi schimbă
temporar masa rezultată în dispozitiv,
pe care el o numeşte "Mach Effect Thruster".
Dacă principiul lui Mach este real,
când masa din Mach Thruster fluctuează,
va interacţiona cu materia depărtată din Univers, rezultând
o mică contrareacţie măsurabilă.
Toate acestea se întâmplă printr-o
legătură gravitaţională între acest dispozitiv local şi restul
materiei din Univers. Avem Mach Effect Thruster-ul
aici, montat într-o cuşcă Faraday, este aşezat
la capătul razei, aşa. Motivul pentru care pui
cântarul contrareacţiei într-o cameră vidată este că încerci
să detectezi extrem de mica contrareacţie de mărimea unui
micronewton. Acest ecran prezintă datele luate
pe o perioadă de o zi. Urma roşie reprezintă contrareacţia.
Urma albastră întunecată reprezintă puterea transmisă dispozitivului.
Acesta este o dovadă clară pentru efectul Mach.
Această mare recţie transitorie, când frecvenţa centrală
e deschisă, este urmată
de o contrareacţie tranzitorie când este închisă.
Nicio astfel de contrareacţie n-ar putea fi aici dacă nu există vreun efect Mach.
Pot fi experimentele dr. Woodward, într-adevăr,
dovada că principiul lui Mach este adevărat şi călătoria prin găuri de vierme
este o posibilitate ştiinţifică reală? Dacă da, am putea fi capabili
să creăm efectiv porţi stelare în viitorul apropiat?
Dacă vă doriţi să dedicaţi resurse semnificative
în încercarea de a face asta, aş crede că aţi putea fi capabili
să construiţi un prototip foarte neprelucrat
de poartă stelară într-un deceniu sau două.
Odată ce avem acest concept şi, în teorie, putem
dezvolta tehnologia să ne mişcăm prin găuri de vierme, e foarte
normal că am putea să ne gândim că extratereştrii antici şi
societăţile extraterestre s-ar fi putut gândi la asta cu mii de ani în urmă.
Sugerează într-adevăr cercetătorii moderni de găuri de vierme
că porţile stelare au o bază în realitatea ştiinţifică?
Şi poate fiinţe extraterestre mai avansate au folosit aceste cunoştinţe
ca să călătorească spre Terra în trecutul îndepărtat?
Unii teoreticieni ai astronauţilor antici spun că cea mai solidă dovadă că
extratereştrii au ajuns aici prin porţi stelare se poate afla într-un
templu egiptean, vechi de 3.200 de ani, şi misterioasele hieroglife
gravate pe pereţii lui.
Abydos, Egipt. 483 km sud de Cairo.
Acest sit arheologic, vechi de 5.000 de ani, în apropierea
fluviului Nil, a fost cimitirul primilor regi ai Egiptului.
Anticul oraş a fost un centru important al pelerinajului religios,
în care Osiris, zeul Infernului, era venerat.
Osiris era zeul despre care s-a spus că a adus
înţelepciune şi învăţătură celor care i-au precedat pe egiptenii din dinastii.
Abydos a fost un loc unde oamenii veneau să comunice cu Osiris.
A fost considerat locul unde zeul Osiris a fost îngropat.
Osiris a fost iniţiatorul civilizaţiei faraonice.
El a fost primul faraon, dacă doriţi.
Mitul spune că Osiris a fost tăiat în câteva bucăţi de demonicul
său frate, şi capul a fost găsit şi păstrat la Abydos.
S-a spus că Abydos a fost locul de înmormântare a lui Osiris.
Că aceasta s-a întâmplat când
se presupune că el stătea realmente de pază între această lume şi cealaltă.
Construcţia celui mai mare templu la Abydos
a fost începută în secolul al XIII-lea, î.Hr., de faraonul Seti, şi a fost
dedicat lui Osiris.
Pictată pe peretele
capelei templului lui Osiris se află o hieroglifă misterioasă, despre care unii
cercetători cred că reprezintă vasul în care era ţinut capul
puternicului zeu.
Relicva din Abydos... este acest gen de obiect în formă de clopot.
Şi în vârful lui se află de obicei două pene.
Când privim la hieroglifele de pe capul lui
Osiris, vedem că este ceva ce pare să fie foarte
tehnologic, sau mecanic.
Arată ca un fel de antenă antică a unui aparat.
Poate reprezenta, într-adevăr, înfăţişarea lui Osiris
un antic dispozitiv tehnologic?
Unul atât de important că egiptenii l-au memorat aici,
pe zidurile acestui templu sacru?
Şi dacă da, care era motivul?
Unii teoreticieni ai astronauţilor antici cred că mai multe indicii pot fi găsite
pe peretele opus al capelei, unde faraonul Seti este
arătat transmutându-se în acest dispozitiv Osiris,
în timp ce călătoreşte într-o barcă solară.
Barca solară era
un vehicul ce era capabil să facă acea călătorie din această lume în cealaltă.
Deci, cu alte cuvinte, luată oricum, era, de fapt, o barcă spre stele.
Însă forma bărcii solare dezvăluie o curioasă
asemănare cu puntea Einstein-Rosen.
Astfel, barca solară poate reprezenta o descriere primitivă a oamenilor
ce urmăresc apariţia unei luminoase porţi stelare şi apoi utilizarea ei
ca un dispozitiv de teleportare.
În zugrăvirea bărcii solare,
capul faraonului Seti pare să iasă din acel portal.
Probabil că Seti era un călător în timp, utilizând doar tehnologia
primită de la zeii antici.
Sugerează că Seti a utilizat această tehnologie antică
pentru a se transforma singur într-o fiinţă stelară, astfel că putea călători
prin porţi stelare şi găuri de vierme pentru eternitate.
Poate că zei precum Osiris erau, de fapt,
extratereştri ce foloseau tehnologia porţii stelare pentru a veni
pe Terra şi a educa omenirea.
Pot zugrăvi aceste hieroglife, într-adevăr,
un aparat ce i-a permis faraonului Seti să călătorească prin timp
şi spaţiu? Este posibil ca
egiptenii... şi alte culturi antice din toată lumea,...
într-adevăr, să fi întâlnit extratereştri ce au venit
pe Terra prin porţi stelare?
Doar pentru că savanţii noştri de astăzi
încă nu şi-au dat seama, nu înseamnă că alte
civilizaţii vechi de mii, poate chiar sute de mii
de ani, nu au făcut-o.
Amintiţi-vă, Universul este infinit, ceea ce înseamnă că există
o infinitate de posibilităţi.
Poate că noi am ştiut în trecut ce se întâmplă,
şi despre aceste portaluri şi găuri de vierme.
Şi tocmai de aceea povestiri despre călătorie astrală, porţi stelare şi
voiaje interdimensionale sunt ceva despre care
auzim de mii de ani.
Şi acum doar le redescoperim pentru noi înşine, această cunoaştere
dată nouă de extratereştri.
Este posibil ca acesta să fie pasul următor în evoluţia umană.
Va reprezenta un nou
început pentru umanitate; şi probabil că acesta a fost dintotdeauna
planul din vremurile antice. Am fost creaţi de aceşti zei
antici, ce au venit aici prin porţi stelare şi găuri de vierme, şi au avut intenţia
în ce ne priveşte, ca într-o zi, să fim alături de ei în stele.
Pot fi pe Terra, într-adevăr, porţi stelare ce ne conduc
în puncte depărtate, pretutindeni în Univers?
Platforme pe care extratereştrii le-au folosit de mii
de ani, şi pe care noi doar ce începem să le redescoperim?
Şi dacă vom descifra vreodată cheia călătoriei prin poata stelară,
vom descoperi că am fost conectaţi cu civilizaţiile extraterestre tot timpul?
Traducerea şi adaptarea ~ Pterodactyluss20 ~
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania