Anihilare nucleară...
Acesta ar fi fost un eveniment absolut devastator.
... piramide misterioase...
În mod evident, există aici aceste structuri neobişnuite.
Şi dovada existenţei vieţii cu miliarde de ani în urmă.
Cercetătorii au descoperit lucruri ce sunt
extrem de similare microorganismelor aflate aici pe Terra.
De-a lungul istoriei umane, planeta Marte
ne-a captat imaginaţia. E natural însă, pentru că
este frapanta şi intensa culoare roşie pe cerul nopţii.
Sau putem avea o conexiune extraterestră mult mai profundă?
NASA ştie că există viaţă pe Marte,
dar din anumite motive, nu doreşte ca informaţia
să fie făcută publică.
Milioane de oameni din toată lumea cred
că am fost vizitaţi în trecut de fiinţe extraterestre.
Şi dacă este adevărat?
Au ajutat, într-adevăr, extratereştrii la modelarea istoriei noastre?
Şi dacă da, puteau veni ei de pe Marte, planeta roşie?
Traducerea si adaptarea ~ Pterodactyluss20 ~
sincro de bellows www.addic7ed.com
EXTRATEREŞTRII ŞI PLANETA ROŞIE Sezonul 6, episodul 16
Cape Canaveral, Florida. 20 august, 1975.
Aprindere, se desprinde!
Statele Unite lansează o rachetă Titan ce poartă
nava spaţială Viking. Viking porneşte
într-o călătorie de 676 milioane km spre cea mai proeminentă privelişte
de pe cerul nopţii...
Marte.
Dacă totul merge bine, în 11 luni, sonda robot
va atinge suprafaţa marţiană şi va căuta dovezi ale existenţei vieţii.
Majoritatea oamenilor de ştiinţă spun că Marte
este cel mai probabil o planetă moartă, datorită incredibilei
temperaturi, ce oscilează la niveluri mari ale radiaţiei solare.
Şi atunci, de ce cheltuieşte NASA un miliard de dolari ca s-o exploreze?
Cerul nopţii este un lucru uluitor.
Şi cu ochiul liber, planeta roşie poate fi văzută în
culoarea sa specială. De fapt,
este cel mai mare lucru pe care-l vezi după Lună.
Astfel, era un obiect special al fascinaţiei şi venerării,
pentru că sistemele religioase erau adesea asociate
cu planetele şi stelele, cu cerul în general.
Speculaţii despre ce se află acolo, este viaţă inteligentă
acolo, sunt zeii acolo? Asta durează de mult timp.
Visul nostru cu viaţa pe Marte probabil
că există din vremurile antice, când făceam observaţii
doar cu ochiul liber.
Este planeta care, într-adevăr, se evidenţează, ceea ce ştim noi acum e
că se apropie foarte mult de Terra în termeni de condiţii fizice.
Chiar dacă crezi că Venus este mult mai
asemănătoare cu Terra în mărime şi gravitaţie,
este o gaură de iad a sistemului solar.
Marte însă, Marte este acolo, în siajul nostru.
Printre primii care au înregistrat această minge roşie de foc
de pe cerul nopţii au fost anticii astronomi egipteni.
În 1534, î.Hr., ei l-au plasat pe Marte pe prima hartă a umanităţii
cu universul cunoscut: harta stelară "Senenmut".
Două secole şi jumătate mai târziu, egiptenii au pictat planeta
Marte pe plafonul mormântului lui Seti I.
Dar în timp ce egiptenii îl venerau pe Marte, multe alte
culturi antice se temeau de el, deoarece asociau planeta roşie cu
moartea, distrugerea şi războiul. Conform unor
antropologi, aceasta se întâmpla deoarece planeta strălucea în roşu
precum culoarea sângelui vărsat pe câmpul de luptă.
Asocierea planetei roşii cu zeii războiului
are un trecut îndepărtat. În Babilonul antic, Marte era
denumit după Nergal, zeul focului, al morţii şi distrugerii,
propriu-zis zeul războiului. Grecii l-au numit pe Marte după
Ares, zeul lor al războiului. Romanii, "Marte",
care îl reprezintă pe zeul lor al războiului.
Roma a fost o cultură războinică, inclusiv această subliniere "marţială",
totul era legat de planeta roşie, este explicaţia pentru marile armate
ce au cucerit lumea cunoscută; o poveste de un succes real şi foarte
mult legată de planeta Marte.
În anul 42, î.Hr., forţele romane ale lui Augustus au susţinut
bătălia de la Philippi împotriva lui Marcus Brutus, Augustus încercând
să răzbune asasinarea tatălui său vitreg, Iulius Caesar.
Augustus i-a promis
zeului războiului, Marte, că dacă va câştiga această bătălie,
îi va construi un templu măreţ.
Astfel, a câştigat bătălia, a devenit Caesar Augustus, unul dintre
cei mai mari împăraţi romani şi a construit
Templul lui Marte şi ori de câte ori Roma ar fi declarat război,
uşile templului ar fi fost larg deschise.
A fost denumit Templul lui Marte Răzbunătorul.
Straşnic, spunem "porţile războiului" în zilele noastre, corect?
Erau porţile Templului lui Marte cele care erau deschise sau
închise, funcţie dacă era sau nu un război în desfăşurare.
Din India la Roma, toate societăţile antice aveau
o veneraţie pentru Marte, o mare apropiere faţă de Marte.
Foarte important în panteonul lor, foarte important
în imaginaţia oamenilor că trebuie păstrată un fel de
legătură cu planeta roşie.
Însă în timp ce multe societăţi antice simţeau o conectare
cu Marte, mulţi nu-l identificau ca pe o planetă ca Terra.
Anticii credeau că planetele sunt la fel de nelocuit ca soarele.
Le numeau stele rătăcitoare.
De fapt, cuvântul "planetă" înseamnă în limba greacă "stea rătăcitoare", "planeta".
Aveţi stelele fixe, constelaţiile, dar aveţi
şi aceste stele rătăcitoare. Ele par să urmărească soarele,
pentru că par să se mişte pe fundalul
stelelor fixe în acelaşi mod ca soarele.
De abia prin secolele XVII şi XVIII,
în final, astronomii au avut telescoape suficient de puternice
ca să aibă imagini cu suprafaţa lui Marte, moment în care am început
să ne imaginăm viaţa pe planeta roşie ca o posibilitate reală.
Prin anii 1860, un astronom italian,
pe nume Angelo Secchi, credea că a văzut linii drepte
încrucişându-se pe suprafaţa micului nostru companion roşcat, Marte.
Şi le-a numit "canali". Ideea a fost preluată
de un astronom american, pe nume Percival Lowell.
Şi Percival Lowell şi-a construit propriul lui observator în
Flagstaff, Arizona. A petrecut o grămadă de timp privind
prin telescop la Marte. Şi a scris cărţi despre asta.
Era elocvent. Era deştept şi a convins
mare parte din public, şi a stabilit o dogmă ştiinţifică
cum că, într-adevăr, era o civilizaţie pe Marte, ocupată
să-şi sape planeta, pentru că aveau nevoie să-şi irige culturile.
De ce însă a fascinat Marte umanitatea de-a lungul
istoriei? Se datorează pur şi simplu
apropierii planetei de Terra şi frapantei culori roşii
pe cerul nopţii? Sau este posibil... aşa cum afirmă
teoreticienii astronauţilor antici... că Marte a fost cu adevărat odată
gazda vieţii inteligente?
Regiunea Cydonia de pe Marte, 20 iulie, 1976.
O navă spaţială trimisă de pe Terra amartizează pe planeta roşie.
Robotul este pregătit pentru aterizare.
După o călătorie de zece luni, Viking I a ajuns la destinaţie.
Aterizat. Am aterizat.
Pentru oamenii de ştiinţă de la NASA
este un eveniment de seamă. Pentru prima oară
în istorie, Statele Unite au o sondă spaţială pe altă planetă.
Viking a fost prima navă spaţială care propriu-zis
a experimentat o aterizare lină pe Marte şi ne-a oferit o imagine reală,
un test despre condiţiile care erau la suprafaţă.
Am privit aceste imagini de la suprafaţă şi
arătau atât de asemănătoare deşerturilor Pacificului,
ca Death Valley. Aproape cu toţii ne aşteptam să vedem
un miner cu măgăruşul lui apărând la orizont.
Oamenii de ştiinţă ştiau
că descoperirea semnelor decisive a vieţii pe Marte era de lungă durată.
Când însă sonda Viking a executat patru teste
asupra solului marţian căutând viaţă microbiană, s-au obţinut
rezultate surprinzătoare şi controversate.
Dr. Gil Levin a conceput unul dintre testele pe care l-a executat sonda Viking.
Microorganismele respiră ca dvs. sau ca mine, sau ca orice altceva, şi atunci
expiră bioxid de carbon.
Astfel, am luat o mică probă, o părticică de sol şi am pus-o
într-un mic container.
A fost monitorizat continuu timp de şapte zile pentru a vedea
dacă se formează vreo bulă în tub.
În mod surprinzător, testele au ieşit pozitive pentru viaţă,
după criteriul stabilit de NASA.
Oricum, rezultatul unui alt test important... unul
ce căuta materie organică pe suprafaţa marţiană...
a ieşit negativ. Dar dr. Levin spune că celălalt
test nu a fost nici pe aproape atât de precis ca experimentul său.
Erau necesare trei milioane de bacterii într-un fir de sol marţian pentru
a fi găsite semne de viaţă,
în timp ce testul doctorului Levin necesita doar 30 de bacterii.
Astfel că exista o uriaşă
discrepanţă în precizia celor două experimente,
şi am zis imediat, "Ei bine, ştiţi, ambele pot fi
corecte. Am detectat viaţă, dar poate că
nu există suficiente bacterii per unitate de sol pentru ca analiza
organică a instrumentului s-o găsească." NASA însă a fost foarte prudentă,
şi ei au preferat să spună că nu este materie organică.
Anunţul final. Fără viaţă.
Dr. Levin a luptat cu NASA aproape 40 de ani
pe tema găsirii de sonda Viking a dovezii de viaţă pe Marte.
Dacă el a avut dreptate în legătură cu rezultatele testului său, aceasta
ar fi prima dovadă acceptată de majoritatea savanţilor că viaţa
există şi în afara planetei noastre, dar teoreticienii astronauţilor antici
spun că o descoperire şi mai profundă privind planeta
roşie a fost făcută chiar aici pe Terra... relicve
misterioase ce pot dezvălui o vizită efectivă a fiinţelor
de pe Marte.
Teotihuacan, Mexic.
În 2003, în acest oraş antic arheologii fac o descoperire
senzaţională. Un tunel ce nu era cunoscut înainte se află
la 14 metri sub Templul Şarpelui cu Pene, una dintre
cele mai sacre piramide de pe continent.
Muncind în subteran, oamenii de ştiinţă au explorat metodic
tunelul plin de rămăşiţe, utilizând o sondă robotică cu scanner
în infraroşu. Cam după 76 de metri, ei au ajuns la o cavitate pe o laterală.
Partea inferioară finală a tunelului, capătul
tunelului, era încărcată cu sfere metalice gălbui,
aparent de culoarea argilei.
Sferele sunt obiecte foarte interesante.
Nu am văzut vreodată ceva asemănător în orice gen
de context arheologic.
Pe interior ele sunt din argilă. Pe exterior, sunt învelite
cu un fel de particule de aur, astfel că arată ca mingile de aur.
La ce serveau aceste sfere de aur nu se ştie,
dar unii arheologi cred că grota în care au fost
găsite era un loc pentru ritualuri sacre.
Ca şi sferele de argilă, pereţii erau, de asemenea, acoperiţi cu granule
de aur, încât dacă era luminată cu
o torţă în timpul ceremoniei, caverna ar fi strălucit
cu o mie de puncte de lumină, asemănător cosmosului.
Aceste frumoase sfere din material
galben sugerează cu tărie că cineva ilustra planetele.
Şim despre calendarul mayaş că este precis calibrat
după parametrii orbitali ai planetelor din sistemul nostru solar,
în mod precis planetele interioare.
Conexiunea planetei roşii
la calendarul mayaş este ilustrată în Codexul de la Dresda.
Această carte rară din antichitatea
mayaşă descrie calendarul în relaţie cu mişcările
lui Marte pe cer.
Codexul de la Dresda
este una dintre cele patru cărţi rămase, pe care le-au scris mayaşii.
Este, din multe puncte de vedere, un almanah astronomic.
Există multe secţiuni diferite ale cărţii care vorbesc
despre fenomene astronomice diferite.
Unul dintre ele este planeta Marte.
Există un calendar aproape de sfârşitul cărţii
care împarte zilele în zece grupe a 78 de zile, corespunzând 780 de zile,
care este perioada cianotică a lui Marte, cu alte cuvinte, timpul
în care Marte ajunge în acelaşi punct
al orizontului din perspectiva umană.
Savanţii cred că Marte a avut un rol important
în astrologia mayaşă dacă a fost descris în Codexul de la Dresda.
Deasupra acelui calendar este o bandă de cer ce arată
variate înfăţişări de simboluri celeste şi recunoaştem
hieroglife, şi atârnată mai încolo este această
interesantă creatură ca dragonul.
O creatură ca dragonul reprezintă faţa lui Marte.
De ce era înfăţişarea planetei Marte atât de proeminentă
în astronomia mayaşă? Teoreticienii astronauţilor antici
sugerează că răspunsul poate fi găsit în puţin-cunoscutul mit
din jurul povestirii despre zeul-şarpe cu pene,
al cărui templu se află peste tunelul secret ce conţine
sferele de aur.
În tradiţia mayaşă, marele lor zeu,
adesea portretizat ca un şarpe cu pene, se spunea că era
răspunzător pentru moartea zeului Marte, jupuit până la moarte.
Jupuirea de piele. Este un ritual îngrozitor care,
într-adevăr, a existat sub alte forme în acea cultură, dar ideea este că
o astfel de moarte înseamnă absorbirea puterii inamicului.
De asemenea, numele zeului lor este asociat cu cometele.
Există anumite desene ce arată comete, care
arată ca şi cum au pene pe cozile lor.
Flăcările sunt înfăţişate ca pene.
Şi unii savanţi cred că există o legătură între
aspectul şarpelui zburător cu pene şi aceste comete.
Este posibil ca mitul mayaş al şarpelui
cu pene să descrie un eveniment real, o cometă catastrofală
ce a distrus atmosfera marţiană?
După studierea planetei Marte timp de decenii, majoritatea
oamenilor de ştiinţă admit că este perfect posibil ca acest impact să fi avut loc
pe Marte în trecutul îndepărtat.
Dacă priveşti peisajul marţian,
are mult mai multe cratere comparativ cu Terra.
Marte se află lângă centura de asteroizi.
De fapt, într-un fel, determină limita interioară
a centurii de asteroizi. Astfel, Marte este permanent
lovit de asteroizi faţă de Terra.
Există întotdeauna riscul, şi bineînţeles că aţi văzut
aici pe Terra, ce se întâmplă cînd mari asteroizi sau comete lovesc
planeta şi cauzează imense distrugeri ecologice.
Cel mai celebru exemplu este asteroidul Chicxulub,
care poate a fost, sau poate că nu, ultimul cui în sicriul dinozaurilor.
Şi cu certitudine se putea
întâmpla pe Marte, deoarece nu are o lună mare
care să protejeze planeta şi posibil să abată asteroizii.
În cartea sa, "Viaţă şi moarte pe Marte", fizicianul
John Brandenburg descrie un crater de impact în regiunea Lyot
de pe Marte, care are peste 200 km în diametru.
El crede că această ciocnire de cometă e posibil să fi cauzat o dizlocare
profundă a sistemului planetar de pe Marte.
Este un mare crater dublu.
Aceasta s-a întâmplat unei planete care primeşte doar jumătate din lumina solară
şi are doar un sfert din suprafaţa Terrei, astfel că aceasta
ar fi fost un eveniment absolut devastator
în schimbarea climatică a planetei.
Se poate să fi existat un eveniment foarte dramatic
cu unele reziduuri rămase de la naşterea sistemului solar,
vreun asteroid mare, ce a trecut prin apropiere, vreo
coliziune minoră cu Marte care doar a dislocat
mare parte a atmosferei.
Acesta este modul obişnuit de a vedea ce s-a petrecut cu Marte.
Dacă însă Marte a favorizat viaţa cu mult timp în urmă, înainte
de a-şi pierde atmosfera, posibil viaţă inteligentă şi probabil
chiar civilizaţie, ce a existat şi a înflorit
pe planeta roşie? Şi dacă da, unde ar fi putut
pleca locuitorii după cataclism?
Unii spun că răspunsurile la aceste întrebări pot fi găsite în
povestea originii primei civilizaţii de pe Terra.
Mosul, Irak, 1849.
În timpul excavaţiilor în oraşul biblic Ninive, o echipă
condusă de eminentul arheolog britanic Austen Henry
Layard descoperă ruinele anticei biblioteci asiriene
a lui Asurbanipal. Pe lângă relicvele preţioase,
Layard recuperează din bibliotecă o serie de tăbliţe
cuneiforme, numite "Enűma Eli", cunoscute şi ca "Cele Şapte Tăbliţe
ale Creaţiei".
Tăbliţele sunt, în esentă, texte
cu stilul în coloană, nu mai mari de 20 la 25 cm înălţime,
15 la 17 cm lăţime, şi erau făcute din lut.
Şi în timp ce lutul se afla în plin proces de întărire,
un scrib antrenat ar fi utilizat un cuţit pentru a grava
povestirile despre existenţa noastră pe această planetă.
Cele Şapte Tăbliţe ale Creaţiei spun o poveste despre
un grup de zei, numiţi Anunnaki, care a venit din ceruri
şi a dat naştere rasei umane, însă unii teoreticieni ai astronauţilor
antici cred că traducerea originală, terminată
în secolul al XIX-lea de unii dintre cei mai mari savanţi ai zilei, este imprecisă.
Fără îndoială că eminentele creiere de
profesori nu aveau nicio idee despre călătoria spaţială, nemaivorbind
de extratereştri.
Astfel că toţi, fără excepţie, au făcut traducerile
cu credinţa că povestirile au de-a face cu Atotputenicul Dumnezeu.
În scrierile vechi avem, de exemplu, un cuvânt ca "cer".
Astfel, de exemplu, Abraham a fost luat în cer
şi adus înapoi pe Pământ. Deci, ar trebui să schimbăm cuvântul
"cer" în cuvântul "spaţiu", şi astfel capătă sens.
Utilizând o traducere despre care spun că este mai precisă,
a acestui mit al originii, teoreticienii astronauţilor antici cred că
tăbliţele povestesc despre venirea Anunnaki-lor din spaţiu,
pentru a coloniza şi Marte şi Terra.
Conform unor cercetători, sumerienii
aveau un număr de mituri despre Marte, incluzând faptul că
Anunnaki au utilizat Marte ca bază de aprovizionare pentru a veni aici pe Terra.
Şi ulterior, Anunnakii au condus Terra ca
zei-regi extratereştri, în timp ce oamenii au început să creeze
multele civilizaţii de pe planeta noastră.
Şi, în cele din urmă, Anunnakii au plecat înapoi spre propria lor planetă.
Oare au plecat?
Este posibil ca
zeii Anunnaki din anticele povestiri ale originii noastre să fi fost, de fapt,
fiinţe extraterestre şi că au creat structurile pe care
unii cred că le văd pe Marte? Şi dacă da, au călătorit ei atunci spre Terra?
Avem multiple informaţii pe tăbliţele
cuneiforme care sunt, după cum se spune, înregistrările Anunnaki-lor.
Că, de fapt, ei îşi aveau obârşia pe Marte,
că acesta nu era mort, izolat, o lume pietrificată
fără nimic în ea, că acolo era viaţă.
Însă conform traducerii moderne
a miturilor originii sumeriene şi babiloniene, un eveniment cataclismic
s-a produs pe Marte, un eveniment ce arată remarcabil
de similar cu anticele mituri mezoamericane despre un şarpe cu pene
zburând pe planeta roşie.
În timp ce Anunnaki utilizau
Marte ca bază de aprovizionare pentru Terra, la un anumit
moment s-a produs o catastrofă. A fost un asteroid, sau o cometă,
care a lovit Marte.
S-a împrăştiat atmosfera de pe Marte.
S-a schimbat climatul şi Marte nu a mai putut fi utilizat deloc
ca bază spaţială locuibilă de către Anunnaki.
Şi de aceea, cum explorăm noi Marte din ce în ce mai mult, putem găsi
structuri, piramide, zigurate, chiar statui gigantice
sculptate în roca lui Marte, care, într-adevăr, sunt relicvele
Anunnaki-lor din perioada când au ocupat acea planetă.
Unii au sugerat că se putea ca Marte
să fi avut o atmosferă, care să fi fost distrusă
cu 65 de milioane de ani în urmă.
Unii au sugerat că înainte ca această spulberare
să aibă loc, civilizaţia a fost capabilă
să scape pe Terra.
Acum, luând în considerare această idee, noi am putea să fim, de fapt, marţieni.
Unii oameni de ştiinţă spun că au găsit dovezi puternice
ale acestei civilizaţii pierdute. Ei cred că poate
au descoperit o urmă nucleară în atmosfera marţiană,
ce se potriveşte cu a Terrei după un test nuclear.
În culmea Războiului Rece,
noi am detonat uriaşe bombe cu hidrogen în atmosferă,
producându-se foarte mult gaz, numit xenon 129.
Pe Marte am găsit, de asemenea, o mulţime de xenon 129.
Singurul proces pe care-l ştim ce produce acest xenon 129
este explozia nucleară.
Deci, după câte se pare, o uriaşă
armă nucleară, sau arme, a fost detonată pe Marte.
Dacă analizăm tăbliţele cuneiforme sumeriene,
există referiri foarte clare la o varietate de forme avansate
de tehnologie. Şi s-ar vedea
destul de clar că dacă noi am fost capabili să construim o bombă nucleară,
atunci de ce nu ar fi putut o civilizaţie, ce ne era superioară,
să dezvolte aceeaşi tehnologie?
Există un mit sumerian în legătură cu
planeta Marte despre o bătălie colosală
a zeilor, astfel că există elemente în mitologie care seamănă foarte mult
cu descrierile despre un război nuclear.
Semne ale unei posibile explozii nucleare,
mituri despre o cometă ce zboară pe planetă...
şi un controversat experiment NASA despre posibila
descoperire a vieţii. Pot fi acestea, într-adevăr, urmele
unei antice civilizaţii extraterestre pe Marte?
Şi dacă da, este posibil să existe structuri artificiale îngropate
sub sol până în ziua de astăzi?
Regiunea Ares Vallis de pe Marte, 4 iulie, 1997.
Nava spaţială Pathfinder de la NASA aterizează pe planeta roşie.
Prima sondă care ajunge pe suprafaţa marţiană după Viking,
Pathfinder va căuta urme de apă.
De la misiunile Viking din anii '70, majoritatea oamenilor de ştiinţă
au concluzionat că planeta poate a avut odată
oceane pline cu apă şi viaţă complexă.
Cu miliarde de ani în urmă, la începuturile
istoriei sistemului solar, probabil că Marte arăta, în multe
privinţe, aşa cum arată Terra.
Exista o atmosferă şi oceane.
Probabil că atmosfera ar fi fost atunci
asemănătoare atmosferei Pământului. Viaţa se putea
forma în oceane.
La o zi după ce Pathfinder a atins solul,
roverul Sojourner a început explorarea suprafeţei marţiene în căutarea urmelor
acestor antice forme de viaţă, utiizând un spectrometru cu raze X
şi o cameră de mare putere.
Au descoperit că,
da, Marte, în anumite locuri, arată ca cel mai mare
deşert de pe Terra. Şi există zone
ce par să fie albii de râuri secate.
Poate că există apă sub sol.
Lucrul pe care l-am învăţat de la rovere, care este
cel mai interesant, cred, este faptul că Marte a avut odată un trecut lichid.
Şi dacă a existat apă lichidă la suprafaţa
lui Marte suficient de mult, nu doar două săptămâni, doi ani,
două mii de ani, ci milioane
de ani, sute de milioane de ani, poate că ceva s-a dezvoltat
în acel lichid, poate viaţă.
În timp ce roverul Pathfinder
lua instantanee cu suprafaţa marţiană, el a prins
imaginile a ceva ce i-a încurcat pe unii oameni de ştiinţă...
o înălţime muntoasă pe care au botezat-o "The Twin Peaks" (Cele Două Vârfuri).
În cartea sa, Viaţă şi moarte pe Marte, dr. John Brandenburg aminteşte,
pentru că Marte are o activitate vulcanică şi tectonică limitată,
că apare întrebarea cum s-au format aceşti munţi.
Această formaţiune interesantă este cea mai înaltă
pe sute de kilometri.
Cea mai mare activitate vulcanică pe Marte e concentrată în regiunea Tharsis.
Aproximativ cu câţi kilometri se află mai departe?
Sunt cam 3.200 km depărtare, spre vest.
Foarte bine, deci, această zonă nu este cunoscută ca având vreun
vulcan sau altceva de genul ăsta?
Nu, nu. Şi pentru că ştim acum cu mult mai multe
despre climatul de pe Marte decât ştiam acum 20 de ani,
era un ocean. Erau lungi perioade,
în mod evident, cu apă lichidă ce curgea la suprafaţă, astfel că toate
acestea ne-au făcut să privim totul pe Marte cu alţi ochi.
Şi astfel avem aceste două obiecte interesante.
Ele sunt îmbinate. Nu numai că sunt cele mai înalte
lucruri pe 320 km pătraţi, dar sunt legate între ele.
Şi asta îmi aminteşte ce am găsit pe planeta Terra.
Acum, există aliniament.
Şi ceea ce este interesant, acesta este platoul
Giza din Egipt.
Şi este aproape de Cairo, al cărui nume derivă din
numele din limba arabă... "Al-Qahirah", care înseamnă Tabăra lui Marte,
Locul lui Marte.
- Foarte interesant. - Fascinant.
Şi, de asemenea, am descoperit recent că
odată Sfinxul era acoperit cu vopsea roşie.
Astfel, imaginaţi-vă că privim la complexul Giza şi la Sfinx.
Şi au trecut un milion de ani de eroziune.
Nu ar arăta toate aceste lucruri ca nişte rotunjiri şi ridicături ca acesta?
Este ipotetic.
Acum observ aici,
pentru că este platoul Giza, avem Sfinxul.
A fost descoperit ceva similar pe Marte, şi anume
în jurul zonei Twin Peaks?
Păi, avem acest obiect ciudat care este în apropiere, şi vedem asta
din spaţiu şi, de asemenea, în fotografie. Şi priviţi la asta.
La aliniamentul ăsta. Aici este Sfinxul de pe Terra.
Aici este piramida. Aici este acest obiect.
Şi există ceea ce arată ca o colină de lucruri.
Cine ştie dacă este arheologic degradat?
Trebuie să observăm totul pe Marte acum cu alţi ochi.
De fapt, când a fost descoperit Sfinxul prima dată
în epoca modernă, era îngropat până la gât în moloz
şi a fost dezgropat. Astfel, ceva
similar poate fi chiar aici.
Poate exista o structură mult mai mare îngropată dedesubt.
Poate reprezenta Twin Peaks dovada că
o civilizaţie antică putea exista odată pe Marte?
O civilizaţie a cărei structuri par să semene celor de pe Terra?
Teoreticienii astronauţilor antici
spun DA, şi dovezile pentru această senzaţională
concluzie au fost strânse timp de patru decenii.
Când sondele Viking au început prima oară
să facă fotografii cu suprafaţa lui Marte,
au luat imagini cu detalii de teren foarte ciudate pe şesul Cydonia.
Pe 25 iulie, 1976, au luat o imagine
cu ceva care arăta pentru toată lumea ca o faţă umană.
Toată treaba a explodat când un proiectant de la NASA,
pe nume Toby Owen, a pus lupa pe cadrul cu numărul
"35A72," şi a spus, "Hei, uitaţi-vă la asta."
Într-adevăr, NASA a ţinut o conferinţă de presă a doua zi, în care
Owen şi Gerald Soffen, care era şeful proiectului Viking,
au spus, "Ştiţi, nu e ciudat ce pot face iluziile
date de lumină şi umbră?" Toată treaba a fost un fel de
"după două ore când am luat o altă imagine."
Problema este că două ore mai târziu orbiterul
Viking nu se mai afla în apropiere de Cydonia şi era întuneric, deci în niciun
caz acea fotografie n-ar fi putut exista vreodată.
Unii cred că ei au găsit nu numai o faţă
umană sculptată în roca marţiană, ci, de asemenea, o piramidă, o faleză.
De fapt, un oraş întreg îngropat de mii de ani în nisip
şi pământ. La sfârşitul anilor '80,
un cercetător a descoperit ceea ce el crede că este
o relaţie matematică între detaliile de teren din Cydonia.
Un expert cartograf şi în imagistica prin satelit de la
Defense Mapping Agency, pe nume Erol Torun, a aruncat o privire
la piramidă şi a concluzionat că era ceea ce el a numit
Piatra Rosetta de pe Marte. El a găsit o grămadă de relaţii
matematice care indică spre alte obiecte din zonă despre care
el credea că sunt artificiale.
Au inclus Faţa, un obiect numit Faleza,
care este o linie dreaptă lungă de sute de metri,
o colină rotundă numită Cupola, ce pare să aibă un traseu
care merge până în vârf.
După mai bine de 20 de ani de la misiunea Viking, NASA
a cartografiat din nou regiunea Cydonia în 1998 şi iarăşi în 2001.
Faţa nu mai arată umană, dar unii oameni de ştiinţă
cred că e din cauza faptului de când şi cum a prins NASA noile imagini.
Au fotografiat-o dintr-o parte. Au fotografiat-o dimineaţa.
Era o vedere a formei mult diferită şi amplasarea
luminii luată, posibil, din fotografiile originale.
Bazat pe această dovadă, Faţa de pe Marte,
dovada unui climat în trecut pe Marte, un fost ocean,
am concluzionat că Marte a fost în mod evident căminul
unei civilizaţii în trecut.
Este posibil
să fi existat o civilizaţie extraterestră pe Marte în trecutul îndepărtat,
ce a construit structurile pe care recent sondele marţiene
le-au fotografiat? Dacă da, ştie guvernul
mai mult decât ne spune nouă despre viaţa şi moartea
de pe planeta roşie?
Washington D.C., 7 august, 1996.
Pe peluza sudică de la Casa Albă, la 30 de ani după ce NASA
a anunţat că misiunea Viking nu a găsit dovada vieţii
pe Marte, preşedintele Bill Clinton a ţinut o conferinţă de presă
istorică pentru a anunţa unele ştiri spectaculoase:
până la urmă, poate există viaţă microbiană pe planeta roşie.
Oamenii de ştiinţă au descoperit ceea ce cred că sunt rămăşiţe
fosilizate în meteoritul marţian ce s-a prăbuşit pe Terra
cu 12.000 de ani în urmă.
Trebuie să fie confirmat şi de alţi oameni de ştiinţă,
dar, cu siguranţă, faptul că ceva cu o asemenea magnitudine
este cercetat reprezintă o altă motivaţie pentru programul spaţial
american şi suportul nostru continuu pentru el, chiar şi în aceste
dificile perioade financiare.
A existat o enormă exaltare în legătură cu această descoperire.
Bazându-ne pe compoziţia chimică a meteoritului,
putem spune că este de pe Marte.
În interiorul rocii cercetătorii au găsit diferite chimicale şi,
în particular, diferite forme fizice de obiecte ce
arătau extrem de similar cu microorganismele de aici de pe Terra.
Curând după conferinţa de presă a preşedintelui,
savanţii au început să dea înapoi de la ideea dacă meteoritul, într-adevăr,
demonstra semne de viaţă. Au spus că echipa originală
de experţi poate că s-a înşelat.
Fără îndoială, imaginea arată ca un fel de
microorganism, dar oponenţii au spus că
rămăşiţele microorganismului sunt prea mici ca să conţină A.D.N.
Şi de aceea, nu poate fi o fosilă.
De atunci, au fost găsite microorganisme la fel de mici,
care conţin A.D.N., dar nu s-a decis.
Însă controversa ce înconjoară
posibilitatea ca viaţa să fi fost descoperită pe Marte,
începând cu misiunea Viking din anii '70 şi continuând
- până în ziua de azi... - "A decolat".
Unii oameni de ştiinţă spun că NASA pare
să ocolească problema. Agenţia spaţială nu a mai repetat niciodată
testul lui Gil Levin pentru urme de viaţă pe planeta roşie.
Este foarte enigmatic
de ce NASA a refuzat să mai trimită experimente de detectare a vieţii
pe Marte. Experimentul meu a descoperit
cel mai remarcabil lucru cunoscut acum despre Marte.
Că există ceva foarte reactiv în pământ, chimic
sau biologic. Şi. într-adevăr, ar trebui să aflăm
ce este. E surprinzător că NASA
nu a făcut nicio încercare să rezolve problema aceea.
Cred cu adevărat că NASA ştie că există viaţă pe Marte,
dar din anumite motive ce îmi sunt necunoscute,
nu doreşte să facă publică informaţia.
A descoperit NASA urme categorice de viaţă pe Marte,
pe care le ascunde intenţionat de public?
Şi dacă da, au găsit dovada că o civilizaţie
avansată a trăit odată pe planeta roşie?
Unii teoreticieni ai astronauţilor antici cred că au găsit-o, şi ca
dovadă, indică un raport autorizat de NASA în 1960...
care oferea sfaturi despre cum să fie prezentate ştirile dacă programul
spaţial american ar găsi vreodată dovada vieţii extraterestre.
În esenţă, aşa-numitul Raport Brookings
spunea că în călătoriile dvs. prin sistemul solar,
există o posibilitate clară că veţi descoperi
artefacte, că veţi descoperi, într-adevăr, dovada
unei antice prezenţe extraterestre pe Venus, pe Lună, sau pe Marte.
Şi că implicaţiile unui astfel de anunţ, dacă era făcut,
ar putea fi potenţial devastator pentru rasa umană.
Putea fi catastrofic. De fapt, era folosit cuvântul "dezintegrare".
Mi-aş imagina că
ar fi ceva care ar fi ţinut secret pentru un timp.
Nu cred că este o gaşcă de oameni ce stau într-o cameră şi
fumează, spunând vom păstra acest secret.
Dar este o responsabilitate,
şi cred că ei ar fi
cu siguranţă foarte, foarte precauţi
despre cum ar face
publică această informaţie.
Este posibil să fi fost odată numita planetă roşie,
nu doar pentru viaţa microbiană, ci şi pentru fiinţe inteligente,
căminul lor? Şi dacă da, ce ar însemna aceasta
pentru existenţa vieţii altundeva în cosmos?
Dacă viaţa există pe Marte, mai ales dacă
s-a format independent de viaţa de pe Terra, viaţa în Univers
se află peste tot.
Aceasta înseamnă că dintre miliardele de planete
descoperite acum, similare cu Terra,
din Universul nostru, multe dintre ele
ar conţine viaţă. Şi dacă există viaţă diferită
de viaţa de pe Terra, care a evoluat, ar exista toate
motivele de a suspecta că o astfel de evoluţie ar continua pe nenumărate
alte Pământuri. Şi că, la fel de bine,
ar exista viaţă inteligentă în spaţiu.
Ne dorim să existe viaţă pe Marte.
Ne dorim să existe viaţă undeva acolo în spaţiu.
Ne dorim acea conexiune extraordinară cu cerurile.
Nu ne dorim să fie invadatori, dar nu vrem să fim singuri
în Univers.
Sunt povestirile despre viaţa pe Marte, găsite în toate
culturile lumii, doar simplă mitologie?
Sau poate că, într-adevăr, marţienii au vizitat Terra în trecutul
îndepărtat, aşa cum sugerează teoreticienii astronauţilor antici?
Dacă da, poate exista dovada ce aşteaptă să fie descoperită
pe planeta roşie?
Probabil că viitoarele misiuni pe Marte vor descoperi nu numai
că acesta a fost căminul fiinţelor extraterestre
cu mii de ani în urmă, ci este încă şi astăzi.
Traducerea şi adaptarea ~ Pterodactyluss20 ~
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania