Peşteri imense construite de om.
Nimeni nu ştie
ce sunt aceste lucruri.
Structuri inexplicabile...
Dacă îi întrebi, "Cum le-aţi construit?",
îţi vor răspunde, "Nu noi le-am construit."...
... şi descoperiri subacvatice
care contestă tot ce ştim despre trecut.
Uimitor!
Sunt convins că ceva se întâmplă acolo jos.
Este posibil ca o civilizaţie avansată
să fi locuit pe Pământ cu mii de ani în urmă?
Şi dacă da, au fost oameni
sau ceva nepământean?
Extratereştri
au colonizat planeta Pământ
acum mii de ani.
Pe măsură ce facem noi descoperiri,
toate ne duc către aceeaşi concluzie:
Nu suntem primii!
Încă din zorii civilizaţiei,
omenirea şi-a pus originile pe seama zeilor
şi a altor vizitatori veniţi din stele.
Dacă ar fi adevărat?
Într-adevăr, fiinţe extratereste ne-au ajutat să ne modelăm istoria?
Şi dacă da...
ce ar trebui să învăţăm din studierea extratereştrilor antici?
Traducere şi adaptarea VLAD[ONE]
EXTRATEREŞTRI ANTICI Sezonul 8, episodul 1
Extratereştri B.C.
Oraşul Traverse, statul Michigan.
22 mai, 2015.
Într-o locaţie nespecificată,
în Traverse Bay, pe lacul Michigan,
scriitorul şi exploratorul David Childress
a făcut echipă cu Brian Abbott, specialist în sonare,
şi cu fotograful subacvatic Chris Doyal
pentru a investiga o serie de poziţii ciudate ale rocilor de pe fund,
pe care le-au descoperit în 2007.
Deci, nu ai adus prea multe persoane aici, aşa-i?
Nu, tu eşti una dintre primele pe care le-am adus la acestă locaţie.
Încercăm să păstrăm tăcerea şi să menţinem secretul.
Chris a fost aici de câteva ori.
E o locaţie ceva mai sensibilă,
deci încercăm să nu atragem prea mult atenţia.
Totuşi, cum aţi găsit acest loc?
De fapt, plecasem să căutăm epave,
am trecut cu sonarul peste locaţie
şi am început să văd pe ecranul roşu pietre aliniate.
Bun, apoi montaţi acest sonar şi faceţi poze, corect?
Da, o putem face foarte repede,
putem introduce sonarul în sit
şi începem să luăm câteva imagini
şi să-ţi prezentăm ce am văzut noi.
În regulă, la treabă!
Excelent.
Când am văzut prima dată pietrele pe monitor
m-a bufnit râsul, pentru că a fost ceva de genul...
nu poate fi adevărat...
şi am spus în glumă,
"Ia uite, avem propriul nostru Stonehenge subacvatic.",
toţi au râs,
iar eu, uitându-mă mai atent, am exclamat, "Fantastic..."
"Posibil să avem ceva aici."
Prindem cablul aici, totul e pregătit.
Să ne uităm la monitor.
În regulă. Deci sonarul se roteşte.
După cum vezi aici, unde am montat sonarul,
avem una, două, trei, patru, cinci, şase pietre.
Cu adevărat interesant este faptul
că toate aceste pietre sunt poziţionate în cerc, la aceeaşi distanţă.
Exact, arată ca o formaţiune artificială...
acest cerc şi apoi această linie formată din pietre.
Da, pentru mine a fost ceva unic,
deoarece, ca inginer, când mă uit la lucruri
care, în natură, sunt pătrate sau rectangulare sau rotunde,
am o tresărire, pentru că Mama Natură
nu face lucruri de genul ăsta.
Ce am văzut pe sonar
seamănă foarte mult cu cercurile
şi aliniamentele de pietre pe care le-am văzut în Anglia
sau la Carnac, în Franţa,
şi mă face să mă întreb ce s-a întâmplat aici,
în America de Nord Antică.
Deci, deja aţi coborât acolo, jos,
cu echipament de scufundări?
Eu nu, doar Chris a făcut-o.
Da, am coborât
şi chiar am făcut şi nişte fotografii
şi am observat că una dintre pietre
prezintă nişte scrijelituri de-a dreptul interesante pe suprafaţa sa.
Unii au spus că ar reprezenta chiar un mastodont.
- Serios? - Serios.
- Putem coborî chiar acum, să o vedem? - Da, cu siguranţă.
Coborând cu o cameră subacvatică către piatra cu mastodontul,
Chris Doyal va transmite o imagine live pe monitorul din barcă.
Pe măsură ce coboară, va începe să se distingă piatra.
Ce-i aia?
Aceea e piatra.
Aceasta e piatra care are scrijelituri pe ea?
Da, ea e. Se va mişca încet deasupra ei.
Poţi vedea capul... chiar aici.
Este şi un fildeş.
Avem un picior orientat în jos.
Arată de parcă piatra a fost sculptată...
Se pot vedea picioarele şi trunchiul...
E fantastic!
Da, chiar este.
Da, m-am convins.
Ceva se întâmplă acolo.
Undeva între 10.000 şi 12.000 de ani în urmă
a avut loc extincţia mastodonţilor.
Deci, avem ceva gravat pe o formaţiune de piatră,
undeva în adâncuri,
care, probabil, nu ar trebui să fie aici, dar este.
Probabil piatra este granit,
care e foarte, foarte dur,
şi, dacă te uiţi cu atenţie la aceste marcaje,
se poate observa că au fost făcute prin punctare.
Nu au fost doar scrijelite pe suprafaţa pietrei,
fiecare linie a fost cioplită individual.
Acea piatră arată ca şi cum ar avea un mastodont gravat pe ea.
Iar asta înseamnă că acea gravură a fost făcută
înainte de extincţia acelor mastodonţi.
Deci, trebuie să ne întrebăm
ce s-a întâmplat aici, în America de Nord,
în perioada ultimei Ere Glaciare.
Imaginea gravată a unui mastodont?
Un animal care a dispărut
de mai bine de 10.000 de ani?
Atunci ce caută pe fundul lacului Michigan?
Poate, într-adevăr, să facă parte
dintr-o structură de piatră creată artificial,
la fel ca Stonehenge, în Anglia?
Dacă e aşa, trebuie să fi fost realizată
înainte să se încheie ultima Eră Glaciară, când lacul nu exista...
adică acum mai bine de 12.000 de ani...
iar asta ar contrazice actuala convingere că oamenii timpurii nu erau capabili
să ridice structuri monumentale în America de Nord
sau oriunde în altă parte, în acele vremuri.
Niciodată nu ştii când apare ceva
care va schimba în totalitate
părerea despre o anumită perioadă
sau chiar despre întreaga evoluţie umană.
Una dintre tendinţele pe care le-am observat în arheologie
este că datarea lucrurilor tinde să meargă cât mai în urmă;
cea mai timpurie ceramică,
cei mai timpurii oameni dintr-o zonă...
Întotdeauna se dovedesc a fi mai timpurii
decât am crezut noi în mod tradi?ional.
Astăzi, ştim că a existat un monument
la Stonehenge, acum cel puţin 10000 de ani.
Şi nu sunt speculaţii. Arheologii o spun astăzi.
Şi acelaşi lucru pare să se întâmple şi în alte părţi ale planetei.
Noile tehnici de datare
utilizate de geologi la Sfinxul din Giza,
relevă că acesta a fost ridicat înainte de 10.000 î.Chr.
Şi tot aşa, pe măsură ce au loc noi descoperiri arheologice,
rasa umană şi civilizaţia sunt împinse
din ce în ce mai în spate.
Pământul are o preistorie mult mai îndepărtată
decât cea pe care o citim în manualele şcolare de astăzi.
De exemplu, puteţi citi că Puma Punku sau Tiahuanaco
au fost construite între 500 şi 800 d.Chr.
Unii arheologi au sugerat că Puma Punku şi Tiahuanaco
ar putea data la fel de bine şi de 12.000 de ani î.Chr.,
undeva cu 14.000 de ani în urmă.
Ar fi posibil
ca o cultură sofisticată să fi existat pe Pământ
cu mii sau chiar zeci de mii de ani în urmă?
Dacă da, cine a construit-o?
Ce s-a întâmplat cu ea?
Ar putea încă să mai existe resturi din ea,
stând la vedere, chiar în faţa noastră?
Conform teoreticienilor paleoastronauticii,
multe dintre răspunsuri pot fi găsite
căutând nu mai departe de Vechiul Testament.
Peste tot în lume există incredibile structuri realizate de om
despre care s-a descoperit ca fiind mai timpurii cu mii de ani
decât au crezut iniţial arheologii.
Este posibil într-adevăr să fi existat o civilizaţie avansată
pe Pământ în preistoria omenirii?
O examinare mai atentă a aşa-numitului "Vechi Testament",
din Biblia Iudeo-Creştină, sugerează că,
deşi Adam şi Eva sunt prezumtiv primii oameni creaţi de Dumnezeu,
fiul lor Cain s-a căsătorit
şi, mai târziu, s-a alăturat unei comunităţi înfloritoare.
Există o serie de poveşti bibilice
care ne fac să suspectăm
că probabil Homo sapiens nu a fost singura specie de pe Pământ,
sau nu chiar prima.
Deşi Adam şi Eva sunt consemnaţi,
în Grădina Edenului, ca fiind primii părinţi umani,
când Cain o ia pe drumul său,
după ce îşi ucide fratele, pe Abel,
el ajunge într-un oraş locuit de alte fiinţe.
Cine sunt acestea?
Ce sunt acestea?
Conform teoreticienilor paleoastronauticii,
pot fi identificate mai multe texte antice care descriu fiinţe
care au locuit pe Pământ înainte de Adam şi Eva.
Acestea sunt adesea menţionate ca pre-Adamiţi.
Există o lungă istorie antică
a ceea ce astăzi numim pre-Adamiţi.
Cine sunt ei, ce sunt ei?
Acesta este subiectul multor legende.
Acele legende ne spun grozav de multe lucruri.
Vieţile oamenilor întinse pe mii de ani.
Ar fi atins un înalt nivel tehnologic,
poate chiar să călătorească la stele,
şi deodată, cumva, ceva nu a mers bine cu civilizaţia lor.
Civilizaţia pre-Adamică se năruie,
însă unii au pornit către stele
iar lor li s-a spus, din ordinul lui Dumnezeu,
să vegheze şi să observe.
Să presupunem, un moment,
că avem această planetă incredibilă şi, dintr-odată,
extratereştri, alte fiinţe, vin aici
şi au propriile lor mijloace, propriile lor monumente,
propria lor societate, măcar o perioadă.
Şi apoi, la un moment dat, decolează.
Poveşti despre vremuri
când fiinţe nepământene ocupau planeta pot fi găsite
în aproape toate mitologiile popoarelor.
În cazul egiptenilor antici,
apariţia vieţii pe Pământ este atribuită
lui "Zep Tepi", "primul moment" ("momentul iniţial"),
când zeul Osiris domnea ca şi conducător pământean.
Vechii greci numeau această perioadă drept "Epoca de Aur",
când Titanii şi Olimpienii sălăşuiau pe Pământ.
Iar rapoartele vechilor sumerieni precizează în detaliu o perioadă
de dinaintea creării omului,
când zeii erau unicii ocupanţi ai planetei.
Ideea principală este că extratereştri au colonizat
planeta Pământ acum mii de ani
şi nu vorbim de 10.000 sau 15.000 de ani,
ci de sute de mii de ani.
Dacă o civilizaţie avansată, posibil extraterestră,
chiar a existat aici, pe Pământ,
de ce nu există nicio urmă a ei,
nicio dovadă arheologică sau arhitectonică clară?
Pentru majoritatea culturilor studiate arheologic,
ne lipseşte probabil
cea mai mare parte din ce au realizat ele.
Acest lucru este valabil mai ales cu cât te duci înapoi în timp,
pur şi simplu pentru că nimic organic nu va supravieţui.
Motivul pentru care majoritatea monumentelor antice
au fost construite din piatră este pentru că piatra rezistă o veşnicie.
De aceea.
Iar motivul pentru care încă mai avem acele monumente
is because they were calling cards.
They were calling cards of a pre-civilization.
Inginerii mecanici, cum este Nikhil Kar, studiază
deteriorarea, corodarea şi descompunerea
diferitelor materiale, pentru a determina valoarea aproximativă
de depreciere şi deteriorare structurală.
Aplicând aceste metode în plan urbanistic,
cercetătorii sunt capabili să determine,
în linii mari, în cât timp semnele distinctive
ale unei civilizaţii complexe vor dispărea.
Dacă civilizaţia a fost abandonată, după 50 de ani
vor începe să se vadă procesele de degradare a materialelor,
să luăm cazul zgărie-norilor, de exemplu,
veţi vedea părţi din faţadă prăbuşindu-se la pământ.
Pentru materialele din oţel veţi începe să vedeţi mici găurele
care se formează în structura oţelului.
După o mie de ani, solul poate începe să absoarbă materialul
şi să-l macine.
În cele din urmă veţi ajunge într-un punct
în care doar materialele din piatră,
pietrele naturale, vor mai fi împrejur, cum ar fi Muntele Rushmore.
Quito, Ecuador.
Aici, pe pajiştile din America de Sud,
sunt resturile Marelui Drum incaş.
Sofisticata reţea de poteci şi urme acoperă
peste 40.000 de kilometri, prin Ecuador, Peru,
Bolivia, Argentina şi Chile.
Incaşii construiesc această vastă reţea de drumuri
fără a folosi roata, animale de povară, unelte de metal
sau măcar o limbă scrisă.
Cu toate acestea, inginerii moderni au observat
că reţeau de drumuri înglobează principii avansate de inginerie.
Sistemul de drumuri incaş a fost cu adevărat
una dintre cele mai magnifice realizări arhitecturale antice.
Unul dintre lucrurile care fac drumurile incaşe atât de incredibile
este că ele traversează Anzii,
aceşti incredibil de înalţi şi abrupţi munţi.
Au fost nevoiţi să sfredelească tuneluri prin munţi.
Au tăiat cărări înguste de-a lungul stâncilor abrupte.
Unul dintre cele mai fascinante lucruri
legate de sistemul de drumuri incaş este că există o arteră principală,
care merge din nord-vest către sud-est.
Iar de-a lungul ei
întâlnim aproape toate construcţiile megalitice importante,
inclusiv Tiahuanaco, Puma Punku,
Cuzco, Machu Picchu,
Ollantaytambo şi Saksaywaman.
Mulţi au început să creadă că aceste structuri megalitice
sunt cu mii de ani mai vechi decât incaşii
şi, prin urmare, părţi din sistemul de drumuri incaş sunt, la fel,
cu mii de ani mai vechi decât civilizaţia incaşă.
Pe incaşi, cu atât de multe construcţii măreţe,
Cuzco şi Calea Regală,
îi întrebi, "Cine le-a construit?" "Cum le-aţi construit?",
iar ei vor răspunde, "Nu noi le-am construit".
Atunci, cine le-a construit?
Incaşii au legende detaliate despre cum
au venit printr-un sistem de tuneluri prin pământ,
apărând pe o insulă din lacul Titicaca,
apoi au ajuns la Cuzco,
unde au găsit un sistem de tuneluri
şi vechi mine şi construcţii.
A fost casa zeilor. Acolo au locuit, înainte de a pleca.
Este posibil ca bazele
Marelui Drum incaş,
împreună cu edificiile megalitice care sunt de-a lungul lui,
să fie rămăşiţele unei civilizaţii extraterestre
care a colonizat odată Pământul?
Conform teoreticienilor paleostronauticii,
răspunsul este, cu certitudine, afirmativ.
Iar ca dovadă, ei indică spre
o serie de sculpturi din piatră, care vorbesc de la sine
despre vechii strămoşi ai omenirii.
Sudestul Turciei.
Îngropat sub şase metri de nisip,
arheologii au descoperit
cel mai vechi templu de pe Pământ...
Göbekli Tepe.
Testarea cu carbon radioactiv sugerează
că sit-ul datează cel puţin din secolul 10 î.Chr.,
o perioadă de dinaintea încheierii ultimei Ere Glaciare
şi cu 6.000 de ani înaintea omului preistoric,
când credem că s-a dezvoltat comunicarea verbală.
Göbekli Tepe reprezintă una dintre
cele mai mari descoperiri arheologice din toate timpurile.
Există foarte puţine descoperiri arheologice
care să schimbe întreaga perspectivă asupra trecutului.
Şi, în esenţă, asta s-a întâmplat,
pentru că părerea că am fost vânători-culegători
s-a schimbat enorm.
Ştim că erau capabili să se adune laolaltă,
în număr mare, cu... după câte se pare,
un fel de conducător, pentru a coopera la proiecte masive,
cum ar fi Göbekli Tepe, care presupune aducerea unor imense bucăţi de piatră
de la o distanţă destul de mare,
sculptarea lor, aşezarea acestor coloane pe verticală,
şi toate realizate la dimensiuni uriaşe.
Cu siguranţă, primul templu din lume a fost la Göbekli Tepe.
Iar asta schimbă totul din multe puncte de vedere,
pentru că aici avem rămăşiţele
unei civilizaţii pierdute.
Ne confirmă, în mod categoric, că la sfârşitul ultimei Ere Glaciare,
a existat o cultură importantă pe Pământ.
Nu am nicio îndoială că există semne de întrebare
peste tot în lumea antică.
Iar Göbekli Tepe ne oferă un imens semn de întrebare,
pentru că, în conformitate cu tendinţa ştiinţifică,
noi locuiam în peşteri, molfăind banane.
E evident că nu este cazul.
Deşi, până acum,
arheologii au excavat mai puţin de un pogon (5 mii m2)
din cele 22 de pogoane (11 hectare),
ceea ce au descoperit este uimitor.
Resturile unui complex de clădiri...
ziduri masive...
şi formaţiuni din piatră de forma literei T,
unele înalte de 2,5- 3 metri
şi cântărind până la 50 de tone.
Multe dintre aceste coloane sunt acoperite
cu sculpturi în relief de animale,
reptile şi insecte.
De asemenea, arheologii au găsit figuri
care par să reprezinte oameni
purtând haine cu modele ciudate.
Habar nu avem ce reprezintă aceşti oameni.
Bănuim că nu sunt doar nişte simple statui comemorative.
Pot fi zei. Pot fi spirite.
Pot fi străbuni, ceva de genul ăsta...
Probabil că cea mai interesantă
este o statuie în mărime naturală,
descoperită la doar 9,6 km depărtare,
care a fost datată ca fiind din aceeaşi perioadă...
Omul Urfa.
Arată ca o persoană
care aparţine unei civilizaţii avansate,
care poartă ceva ce are un guler bine definit,
posibil chiar un soi de costum spaţial avansat.
Ce naiba caută acolo?
Are o faţă ciudată, este chel,
capul, ochii săi arată ciudat.
Este ceva în neregulă cu acest tip,
iar ăsta poate fi un indiciu care să ne dirijeze către misterul
unei civilizaţii antediluviene, ante Potop.
Este posibil ca ciudata figură umanoidă,
descoperită lângă Göbekli Tepe,
să reprezinte, de fapt, un extraterestru?
O fiinţă dintr-o civilizaţie pierdută, care a existat pe Pământ
cândva înainte de ultima Eră Glaciară?
Dacă e pe-aşa, ar trebui să dăm crezare
şi altor poveşti antice
care descriu civilizaţii nepământene
ce au existat odată pe Pământ?
Există acea curte a Platformei Kalasasaya de la Tiahuanaco (Tiwanaku),
cu toate acele chipuri de piatră încastrate în ziduri.
Acele chipuri au fost îngropate în pământ,
însemnând că, la un moment dat, un anume eveniment ce a avut loc
a îngropat, în mod special, aceste figuri.
Unii au presupus chiar că
ele reprezintă un fel de civilizaţie predeluviană,
că ceea ce avem aici sunt, de fapt,
resturile care ne vorbesc despre acea societate.
Peste tot în lume avem statui uriaşe
şi sculpturi cu feţe sau capete umane.
Unele dintre ele sunt capete colosale de uriaşi,
cum sunt capetele imense olmece.
Altele sunt în genul celor din Insula Paştelui,
care sunt imense şi reprezintă oameni cu capete alungite.
Au capetele ţuguiate, în general.
Ei au fost uriaşii de altădată, cu puteri divine.
După mintea mea, îi putem numi extratereştri.
În toate aceste locuri, localnicii spun,
"Da, aceea sunt strămoşii noştri."
"Aceia sunt oamenii care au venit înainte de noi."
Chiar ar fi posibil ca planeta noastră să fi fost locuită
de către extratereştri acum zeci de mii de ani?
Şi ar fi posibil să fi adus cu ei cunoştinţe avansate,
o arhitectură incredibilă
şi o tehnologie care, practic, a dispărut fără urmă...
cu excepţia a câtorva sculpturi şi monumente?
Dar din ce motiv?
Ce eveniment catastrofal ar fi putut avea loc pe Pământ,
încât a nimicit tot ce nu a fost din piatră?
Posibil o dovadă suplimentară poate fi găsită prin examinarea
unui mare număr de peşteri construite de om,
descoperite recent în China.
Provincia Zhejiang, China.
Iunie, 1992.
În timp ce scotea apă dintr-un eleşteu, un sătean din Phoenix Hill
descoperă o cavernă artificială, cu trepte...
coridoare...
şi coloane înalte cât zece etaje.
Grota este una dintr-o serie
de 24 de caverne separate,
toate cu dimensiuni similare
şi gravuri complexe pe pereţi, podele şi tavan.
Chiar nimeni nu are idee
ce sunt aceste lucruri.
Nu există nimic care să indice că ar fi fost locuite
sau folosite pentru depozitare.
Cu siguranţă nu sunt morminte.
Nu există nicio urmă care să indice asta.
Există un scriitor elveţian, numit Luc Burgin,
el este primul care a făcut publică această poveste
prin cartea sa "Misteriosul labirint de peşteri din China".
Iar ceea ce mi-a prezentat el m-a convins
că aici s-a folosit un anume tip de tehnologie avansată.
Este unul dintre cele mai uimitoare lucruri pe care le-am văzut.
În cazul în care pătrunzi în această lume subterană,
este limpede că a fost cioplită în rocă
cu mijloace artificiale.
Este ca şi cum ar fi existat un soi de mecanism artificial
care fora şi măcina roca,
iar asta sugerează posibilitatea
ca ei să fi avut un anume gen de tehnologie.
Arheologii estimează
că materialul excavat
ar fi fost de aproape un milion de metrii cubi,
aproximativ cât volumul a 400 de piscine olimpice.
Totuşi, nu există niciun indiciu
unde a fost dusă toată această cantitate.
Iar autorităţile chineze au calculat
că un efort de asemenea mărime ar fi însemnat
ca cel puţin o mie de oameni să muncească zi şi noapte,
timp de cel puţin cinci ani.
Nu există nicio consemnare istorică
despre excavarea acestor caverne.
Deci nu există niciun document care să explice
pentru ce erau ele folosite sau cine le-a excavat.
Iar acesta rămâne un detaliu foarte frustrant pentru istorici.
Cunoaştem că există în China
arhive vechi de cel puţin 3 mii de ani.
Ele nu menţionează absolut nimic despre aceste caverne.
Ca urmare, trebuie să căutăm mult mai înapoi în timp
pentru a le găsi originile.
Dar, mai precis, cât de vechi sunt?
Au 4.000 de ani, 5.000 de ani?
Poate chiar 10.000 de ani?
Chiar nu ştim în momentul ăsta.
Unii au sugerat
că ar avea mai mult de 15.000 de ani vechime.
De fapt, chiar cercetătorii chinezi sunt cei care au sugerat
că acest sistem de peşteri datează de pe vreme
unuia dintre primii împăraţi ai Chinei, Huang Di.
Iar Huang Di, după cum ştim,
a coborât din cer pe un dragon în flăcări.
Cineva şi-a creat o sumedenie de probleme
pentru a construi o civilizaţie subpământeană.
Pentru ce ar face asta?
Este posibil
ca ceva să se fi întâmplat la suprafaţa Pământului?
Dacă ne uităm la legendele islandeze,
vedem acest cataclism,
care este descris ca un cataclism de foc numit "Ragnarok",
în care avem flăcări, roci şi pietriş
care se revarsă din cer.
În legenda islandeză Ragnarok,
lumea este întoarsă cu susul în jos.
Un mare incendiu este urmat de o scufundare
a Pământului în apă,
având ca rezultat moartea zeilor nordici şi a descendenţilor acestora.
Numai doi oameni sunt cruţaţi,
pentru a repopula Pământul.
Este un basm foarte asemănător cu cel al Marelui Potop,
întâlnit în Biblia iudeo-creştină.
Iar poveşti similare despre un potop,
unul care a marcat sfârşitul vechii lumi
şi începutul uneia noi... pot fi găsite în istoriile
fiecărei civilizaţii antice de pe planetă.
Practic, fiecare cultură, fiecare cultură antică
vorbeşte despre inundaţii şi potopuri antice.
În lipsa unor dovezi, unii oameni resping acest "mit".
Dar ceea ce am găsit, din punct de vedere geologic,
ne spune să ne aşteptăm la astfel de legende despre potop.
În 2007, un consorţiu de geologi îşi publică descoperirile,
arătând dovada unui eveniment meteoric major.
Ceea ce au descoperit este un strat cu nivel ridicat de carbon,
care apare în diferite zone de pe tot globul
şi care datează aproximativ din 10.900 î.Chr.
Un studiu separat, efectuat de cercetători
pe probe de gheaţă din Antarctica, a găsit dovezi
care sugerau o rapidă topire a calotei glaciare
cam în aceeaşi perioadă.
Era Glaciară s-a încheiat foarte dramatic, aproape peste noapte.
Se observă în miezul gheţii.
Dintr-o dată, au avut loc schimbări dramatice,
temperaturile au crescut...
erau ploi torenţiale...
inundaţii...
Pot urmele geologice să sugereze
că poveştile despre un cataclism global sunt adevărate?
Dacă e aşa, pot fi adevărate poveştile despre o "curăţare" a Pământului
de fiinţe nepământene, rămânând doar oamenii,
pentru a repopula planeta?
Teoreticienii paleoastronauticii spun că da
şi propun o dovadă suplimentară, care există în basmele
despre un continent demult pierdut.
Minneapolis, Minnesota.
Aici, la Societatea de Istorie din Minnesota,
sunt depozitate grămezi de cutii cu însemnări, scrisori
şi materiale de cercetare care conţin dovezi
despre o civilizaţie antedeluviană sau pre-Potop.
Colecţia reprezintă apogeul
unei căutări exhaustive a dovezilor
despre o civilizaţie preistorică,
cercetare condusă de un senator american din secolul 19, Ignatius Donnelly.
Ignatius Donnelly a fost un personaj foarte interesant.
A fost senator al Statelor Unite...
a fost scriitor...
a fost criptograf...
În 1882 a apărut cu cea mai faimoasă carte a sa...
"Atlantida, lumea antedeluviană".
Ceea ce a făcut a fost să propună existenţa
unei civilizaţii primordiale,
o civilizaţie pierdută ce a existat în aceeaşi perioadă cu ultima Eră Glaciară.
Ignatius Donnelly a fost fascinat de povestea
unei civilizaţii dispărute, care a fost distrusă
acum mai bine de 10.000 de ani.
El a cercetat tot felul de anomalii ştinţifice din acea perioadă,
inclusiv extincţia mamuţilor şi a altor animale.
Poveşti despre o civilizaţie de pe cuprinsul Americilor
şi din Oceanul Atlantic.
În scrierile sale, Donnelly a concluzionat
nu numai că o civilizaţie pierdută a existat,
dar că a şi fost distrusă în urma unui eveniment de natură meteorică
ce a mutat axele Pământului, într-un trecut îndepărtat.
Donnelly credea că urme ale acestei civilizaţii
pot fi găsite pe continentele americane,
iar dovada finală ar putea fi localizată
sub apă, în Caraibe.
Era convins
că, atunci când Cristofor Columb a navigat la vest de Spania, în 1492,
de asemenea cunoştea asta.
Exploratorul Christopher Columbus,
înainte de epica sa călătorie către Lumea Nouă,
era la curent cu poveştile despre o civilizaţie pierdută.
Era un subiect de discuţie în acele vremuri
în multe culte europene.
Navigatori antici, exploratori din trecut,
deţineau hărţi cu diferite zone de pe Pământ
despre care ei nu aveau cum să ştie ceva,
pentru că ele nu fuseseră încă descoperite,
şi care hărţi au fost probabil accesibile
unor oameni cum a fost Christopher Columbus,
înainte de a călătorii spre Lumea Nouă.
Au existat legende în Evul Mediu
despre existenţa unui pământ
şi a unui continent dincolo de Atlantic.
Iar hărţile timpurii începuseră să conţină...
chiar înainte de Columb...
o mare insulă în Atlantic, pe care ei o numeau Antillia.
Columb, în prima sa călătorie în Lumea Nouă,
când se apropia de Caraibe,
a început să vadă lumini ciudate pe cer.
Deci, ne punem întrebarea:
au încercat extratereştri
în mod intenţionat să-l ajute pe Columb?
Poate unele dintre informaţiile din hărţi
şi faptul că el chiar se aştepta să găsească pământ peste ocean
i-au fost furnizate.
Posibil Columb să fi fost ghidat intenţionat către această zonă,
nu doar de vechi hărţi cu origini necunoscute,
ci şi de fiinţe extratereste?
Deşi hărţile secrete şi cele navale
deţinute de Columb au fost pierdute,
cercetătorii le consideră a fi fost sursa
realizării uneia dintre cele mai enigmatice hărţi din istorie.
Harta lui Piri Reis a fost datată ca fiind de pe la 1513 d. Chr.,
dar ceea ce ea ilustrează sugerează cunoştinţe geologice
ce nu au fost cunoscute până în epoca noastră modernă.
Un marinar turc, un amiral, a pictat harta.
Numele său era Piri Reis.
Dacă vezi harta,
observi coasta de sud a Franţei.
Apoi vezi Spania.
Apoi vezi ceea ce astăzi e Gibraltar.
Apoi vezi o parte din Africa.
Pe partea cealaltă, vezi o partea din coasta Americii de Sud,
dar ce e important,
în josul hărţii lui Piri Reis
observi coasta Antarcticii.
Astăzi, această linie de coastă e acoperită de ghiaţă şi zăpadă.
Deci, cineva trebuie să fi cartografiat asta înainte de Era Glaciară.
Continentul Antarctica a fost descoperit în 1820,
la 300 de ani după ce Piri Reis şi-a desenat harta.
Iar oamenii de ştiinţă au sugerat că linia de coastă a Antarcticii
este acoperită cu gheaţă
de cel puţin 6 mii de ani.
S-ar putea ca sursa originală a hărţilor lui Columb
şi Piri Reis să antedateze consemnărilor istorice pe care le deţinem?
Dacă e aşa, au rămas pe Pământ dovezi
pe care să le putem pune cap la cap pentru a afla adevărul
despre o civilizaţie pierdută?
Adepţii paleoastronauticii spun că da,
susţinând că o dovadă în plus poate fi găsită în apele din Bahamas.
Insula Andros, Bahamas, 2003.
Membrii Asociaţiei pentru Cercetare şi Iluminare
întreprind cercetări aeriene în căutare de structuri subacvatice
ce ar putea scoate la lumină urme ale unei civilizaţii dispărute.
În largul coastelor insulei Andros,
au descoperit
o incredibilă platformă formată din pietre
dreptunghiulare şi pătrate, care se întinde
pe câteva sute de metri.
Toate indiciile ne spun
că aceasta datează de la sfârşitul ultimei Ere Glaciare,
că are probabil 11.000- 12.000 de ani vechime.
Studiul face parte dintr-un proiect pe termen lung,
realizat în colaborare cu Fundaţia Cayce.
Scopul este de a localiza resturile
continentului pierdut Atlantida,
despre care vindecătorul şi psihologul Edgar Cayce
spunea că ar fi localizat în zona respectivă.
Edgar Cayce este, fără îndoială, cel mai mare psiholog american.
S-a născut în 1877, a murit în 1945
şi a documentat
peste 14.000 lecturi psihologice.
Interesant este că Cayce
s-a ocupat şi de lucruri cum ar fi reîncarnarea.
Unii dintre pacienţii lui Cayce spuneau că şi-au petrecut viaţa
în aşa-numita "civilizaţie mitică a Atlantidei".
În realitate, scrierile lui Cayce spuneau
că oamenii din Atlantida, în totalitate,
s-au reîncarnat ca şi americani
şi că America a fost, dintr-un punct de vedere,
reportarea în viitor a vieţii din Atlantida.
În scrierile sale phihologice, Cayce dezvăluie
că adevărul despre caracterul acestei civilizaţii pierdute
se află în nişte clădiri secrete cu înregistrări,
în trei locaţii de pe glob:
în Egipt, lângă Sfinx,
sub apă, în Bahamas,
şi în Peninsula Yucatán.
Oricare dintre aceste trei locaţii aparent ar deţine
toate înregistrările de care am avea nevoie
ca să ne rescriem în totalitate istoria
şi să înţelegem că prezenţa extraterestră
s-ar putea să fi fost mult mai răspândită pe Pământ.
Pot confirma recentele descoperiri arheologice
din Bahamas că Edgar Cayce nu s-a înşelat
în legătură cu existenţa unei civilizaţii extratereste dispărute?
Dacă e aşa, ar trebui să fim îngrijoraţi
în legătură cu previziunile sale despre viitorul omenirii?
Cayce era un cataclismist
şi, în scrierile sale, vorbea adesea
despre schimbările Pământului şi inversarea Polilor,
care ar fi dus la distrugerea civilizaţiilor în străvechime.
Iar Cayce spunea că vom avea o altă mutare a Polilor
cam în apropierea mileniului.
Chiar şi un asteroid relativ mic, venind în unghiul corect,
fără să lovească Pământul, doar să-l zgârie,
ar putea, teoretic, să schimbe axa de înclinare a Terrei în mod semnificativ.
Dacă asta s-ar întâmpla,
uscatul şi oceanele vor fi rearanjate pe Pământ.
Se pare că istoria se repetă.
Şi dacă s-ar întâmpla în momentul ăsta,
suntem exact în aceeaşi situaţie
în care se aflau locuitorii Atlantidei.
Probabil că vom descoperi exact ce s-a întâmplat
cu această civilizaţie dispărută,
vom învăţa din greşelile lor
şi nu ne vom cufunda în propria uitare.
Pe măsură ce facem noi descoperiri,
toate ne duc către aceeaşi concluzie:
Nu suntem primii şi niciodată nu am fost.
A existat o pre-civilizaţie extraterestră
înainte de istoria noastră înregistrată,
iar acest adevăr va ieşi la iveală
în timpul vieţii noastre.
Ar fi posibil ca poveştile despre vremuri
când zei şi fiinţe nepământene
locuiau pe Pământ să fie mai mult decât mitologie?
Şi ar putea ca descoperirea ruinelor inexplicabile
ale acestei civilizaţii dispărute să dezvăluie adevărul
despre originile noastre extraterestre,
aşa cum susţin adepţii paleoastronauticii?
Poate suntem pe punctul de a descoperi
ultima piesă a enigmei,
care ne va schimba pentru totdeauna înţelegerea
istoriei planetei noastre.
Vom reuşi, însă, să o descoperim
până nu va fi prea tărziu?
Traducerea şi adaptarea VLAD[ONE]