Animale de pradă ciudate...
Genele lor nu se potrivesc cu nimic altceva de pe Pământ.
Dihănii cu multe braţe...
Krakenul a înspăimântat oamenii secole la rând.
Şi reptile vorace care vânează oameni...
Copiii erau avertizaţi să nu se apropie de apă,
întrucât kappa (legendară salamandră uriaşă)
îi va prinde şi îi va îneca.
De-a lungul istoriei, există mărturii despre
creaturi bizare şi înspăimântătoare care sălăsuiesc în apele noastre.
Este posibil ca ele să nu se tragă din lacurile şi oceanele nostre,
ci de undeva cu mult mai departe?
Ar fi posibil ca unele dintre acele lumini pe care le-am descoperit
pe fundul oceanelor să îşi aibă originile în spaţiul cosmic?
Încă din zorii civilizaţiei,
omenirea şi-a pus originile pe seama zeilor şi a altor vizitatori din stele.
Dacă ar fi adevărat?!
Chiar ne-au ajutat fiinţe extraterestre să ne modelăm istoria?
Şi dacă da...
au luat ele forma unor creaturi din adâncuri?
EXTRATEREŞTRI ANTICI - Sezonul 8, episodul 7-
CREATURI DIN ADÂNCURI
Traducerea şi adaptarea VLAD[ONE]
19 august 2014.
În timpul unei misiuni de rutină, în timp ce andocau la Staţia Spaţială Internaţională,
cosmonauţii ruşi descoperă pe unele părţi ale geamurilor ceva de neconceput...
plancton marin viu.
Conform unei teorii a oamenilor de ştiinţă,
micile organisme au fost duse din oceane către Staţie de curenţii de aer
sau probabil au fost lansate în spaţiu "la bordul" unei rachete contaminate.
Însă mulţi spun că acestea sunt două teorii puţin probabile.
În timpul zborului precedent de curăţenie (a Staţiei Spaţiale, n.t.)
care fusese cu doar câteva săptămâni înainte de momentul respectiv, nu s-a găsit nimic.
Iar Staţia era pe orbită, nu exista nicio legătură cu solul.
Deci sunt absolut convins că nu există nicio posibilitate
ca acelea să fie microorganisme care s-au ridicat, cumva, de pe Pământ.
Astrobiologul Chandra Wickramasinghe crede că planctonul este de origine extraterestră,
şi o dovadă a panspermiei, (pangeneză, n.t.)
teoria că viaţa există de-a lungul întregului Univers
şi este împrăştiată de comete şi asteroizi.
Cred că s-a întâmplat să fie un mic fragment dintr-o cometă
purtătoare de microorganisme, inclusiv plancton,
care a aterizat pe hublourile Staţiei Spaţiale.
Trebuie să acceptăm ideea că viaţa continuă să vină din spaţiu pe Pământ.
Întotdeauna a existat o problemă în legătură cu viaţa pe Pământ.
Chiar a apărut aici, or a venit aici din altă parte?
Dacă ne uităm că habar nu avem cum a început...
facem doar speculaţii!
Însă, indiferent dacă viaţa a apărut pe Pământ,
ori undeva în altă parte a Universului,
de un lucru ne-am lămurit: planctonul poate supravieţui în spaţiu.
Supravieţuirea în spaţiu este foarte dificilă,
în primul rând din cauza vidului din spaţiu şi a radiaţiilor puternice,
care, în general, ne afectează ţesuturile celulare.
Deci, prezenţa planctonului pe Staţia Spaţială este un lucru remarcabil.
Descoperirea acelui plancton i-a determinat pe adepţii teoriei paleoastronauticii
să-şi pună întrebarea:
dacă viaţa marină poate ajunge în cele mai îndepărtate zone ale spaţiului,
s-ar putea ca şi reversul să fie valabil?
Ar putea exista forme de viaţă străine nedescoperite,
care sălăsuiesc în regiuni abisale din ocenele noastre?
Portsmouth, Anglia. 21 decembrie 1872.
Corabia HMS Challenger porneşte într-o expediţie ştiinţifică de trei ani,
pentru a studia oceanele planetare şi a căuta noi forme de viaţă marină.
În momentul plecării sale, opinia ştiinţifică este că
nu poate exista viaţă la o adâncime mai mare de 550 metri.
Însă în martie 1875, după mai bine de doi ani pe mare,
echipajul HMS Challenger face o descoperire remarcabilă.
Folosind o dragă de mare adâncime,
ei descoperă o abundenţă de viaţă mult mai adânc de 550 de metri.
De fiecare dată când dragau fundul oceanului,
ei scoteau la suprafaţă creaturi din ce în ce mai ciudate,
pe măsură ce adâncimea apei creştea.
A devenit limpede că oceanele sunt înţesate de viaţă.
De-a lungul timpului, avem tendinţa de a ne impune
propriile noastre limitări, perspective şi percepţii despre Univers.
Astfel, şi părerea despre adâncul oceanelor a fost aceeaşi.
Credeam că, probabil, nimic nu putea trăi la mare adâncime,
pentru că noi, cu siguranţă, nu am fi supravieţuit.
Corpurile noastre nu ar rezista presiunii.
Este, cumva, părtinitor felul în care interpretăm viaţa din adâncuri.
Au descoperit peste 4.700 de noi forme de viaţă.
Datele colectate au fost într-un număr atât de mare,
încât au umplut 50 de volume, 30.000 de pagini cu informaţii,
a fost pur şi simplu o revoluţie ştiinţifică la acea vreme.
Un echipaj de 220 şi ceva de oameni.
Şi doar cinci oameni de ştiinţă.
Doar cinci, în aproape trei ani...
... au creat oceanografia.
Au creat ştiinţa modernă...
... iar asta s-a întâmplat...
pentru că ei s-au dus orbeşte acolo unde nimeni nu mai fusese.
Aşa trebuie să procedeze oamenii de ştiinţă!
Pe lângă descoperirea de noi specii marine,
echipa a mai descoperit şi ceea ce se numeşte sferulă (globulă) cosmică,
micrometeoriţi din aliaj de fier-nichel.
Unii oameni de ştiinţă sunt de părere că aceste sferule
ar putea să conţină viaţă extraterestră.
Multe dintre aceste pietre ar putea transporta o încărcătură mibrobiană.
Protejat în interiorul pietrei, un microb s-ar simţi destul de fericit
în condiţiile aspre din spaţiu.
În miezul pietrei, ar putea fi apărat de radiaţii.
Probabil, ar putea sta într-o fază de dormanţă
vreme de mii sau chiar milioane de ani.
Când oamenii de ştiinţă au studiat nucleul acestor sferule,
au descoperit că fierul din compoziţie are origini extraterestre.
Este posibil ca această substanţă extraterestră
să fi fost adusă aici de către fiinţe extraterestre
şi depozitată în oceane, împreună cu alte forme de viaţă?
Ar fi posibil ca Challenger să fi descoperit,
pe fundul oceanului, un mijloc de transport pentru viaţa extraterestră?
S-ar putea ca cele mai adânci părţi ale oceanului să ne fie la fel de străine,
cum ne sunt şi cele mai îndepărtate colţuri ale spaţiului cosmic?
Adepţii paleoastronauticii cred că răspunsul este unul afirmativ
şi indică şi alte creaturi ciudate ce au fost descoperite recent în adâncuri.
Martie, 2005.
Oamenii de ştiinţă descoperă crabul yeti în largul Insulei Paştelui,
un crustaceu cu blană care prosperă pe fundul mării, lângă izvoarele termale,
care reprezintă fisuri ce eliberează apă geotermală caldă.
Folosindu-se de părul care îi acoperă corpul,
crabul poate filtra mineralele toxice eliminate de izvoare.
Însă, pe cât de extraordinar ar părea crabul yeti,
el nu este decât una dintre multele forme de viaţă marină
despre care se cunoaşte că pot trăi în asemenea condiţii extreme.
Datorită unor condiţii unice care există în izvoarele geotermale,
acolo pot fi întâlnite anumite organisme interesante şi remarcabile.
Un alt nou-descoperit organism care i-a nedumerit pe savanţi
este Phylum Ctenophore, meduza-pieptene. (7.200 metri adâncime, n.t.)
Când neurobiologul Leonid Moroz a efectuat acestor creaturi testul ADN,
în 2007, la Universitatea din Florida,
a descoperit că acestea posedă un sistem nervos complex,
complet diferit de al oricărui alt animal cunoscut.
De fapt, Ctenophorele au două sisteme nervoase.
Şi ambele sunt diferite de al nostru.
Şi se pare că au evoluat diferit faţă de sistemele nervoase ale celorlalte animale.
Ctenophorele sunt maeştrii regenerării.
Îşi pot regenera creierul.
Am testat de patru ori pe unul dintre animale.
I-am îndepărtat creierul... l-am lăsat să trăiască două zile...
... şi s-a regenerat!
Apoi am repetat operaţiunea... şi a crescut la loc.
Şi mai interesant este că şi-a putut vindeca rănile
în două ore şi jumătate, fără a lăsa nicio urmă.
Aşadar, ele nu doar că produc neuroni... altfel decât noi...
... dar o fac rapid... ... şi diferit.
Funcţionarea meduzei-pieptene continuă să-i uimească pe savanţi,
iar proprietăţile sale unice l-au determinat pe dr. Moroz să le poreclească,
cităm: "extratereştri mării".
Le-am numit "extratereştri mării"... ... cu referire la alte animale.
Se aseamănă cu celelalte animale
mai puţin decât ne asemănăm noi cu un burete. (de mare, Phylum perifera, n.t.)
Continuăm să găsim creaturi incredibile în oceane,
creaturi despre care habar nu aveam că există.
Ar putea fi forme de viaţă extraterestră.
Planeta este mare şi încă există o mulţime de mistere neelucidate.
Chiar ar putea prospera forme de viaţă străine în oceanele Terrei?
Au călătorit până aici pe meteoriţi,
ca şi planctonul găsit la bordul Staţiei Spaţiale Internaţionale?
Indicii suplimentare ar putea fi găsite
prin studierea legendelor despre creaturi acvatice ciudate
despre care se spunea că au venit pe Pământ de la stele.
Prefectura Miyazaki, Japonia. Mai, 2014.
La Centrul Folcloric (n.t.) din cadrul Reşedinţei Miyakonojo Shimazu,
sunt expuse rămăşiţele mumificate ale unui animal marin,
o mână (15 cm, n.t.) şi un picior (8 cm, n.t.) cu degete membranate.
Descoperite în 1818,
aceste oase sunt unicat şi se presupune că provin de la legendarul Kappa,
o specie de creatură umanoidă amfibiană, care ar sta ascunsă în apele Japoniei.
Aceste rămăşiţe provin, chipurile, de la un Kappa care a fost împuşcat lângă un râu.
Kappa, care se traduce "copilul râului",
este o creatură înaltă de cca. 1,5 metri, are pielea solzoasă
şi de culoare albastră sau verde.
Are o carapace pe spate, cioc şi un fel de taler pe creştetul capului,
care ar fi fost tot timpul plin cu apă.
Dacă varsă această apă, şi-ar pierde puterile,
şi ar putea muri în scurt timp.
Deci, Kappa este, în esenţă, un demon al apelor.
Kappa este percepută ca fiind o creatură răuvoitoare şi violenţă.
De fapt, copiii sunt avertizaţi să nu se apropie de apă,
întrucât Kappa îi va apuca şi îi va îneca.
Deşi dovezi despre Kappa sunt rare în vremurile noastre,
totuşi sunt încă semnalaţi în regiuni retrase,
cum ar fi Prefectura Fukuoka.
De fapt, chiar şi astăzi, pot fi întâlnite indicatoare aşezate lângă ape,
în întreaga Japonie, avertizând despre existenţa lui Kappa.
Pentru adepţii paleoastronauticii, Kappa nu sunt doar reali,
ci chiar dovada că fiinţe nepământene sălăsuiesc în apele Terrei.
Despre aceşti Kappa se spune că ar avea o inteligenţă neobişnuită.
Se pare că pot vorbi, deşi au un cioc ca de pasăre.
Iar acum avem în faţa ochilor artifacte palpabile ale corpului unui Kappa.
Vom găsi markeri genetici care vor arăta clar că nu poate fi ceva pământean.
S-ar putea ca aceşti Kappa să fie identici cu acele creaturi ciudate subacvatice
descoperite de expediţia HMS Challenger în 1870?
Şi dacă da, sunt de origine pământeană,
or au venit aici prin anumite mijloace extraterestre?
Probabil că răspunsul s-ar putea găsi
prin studierea mărturiilor, în număr foarte mare, despre... sirene.
Cele mai timpurii mărturii despre creaturi ca sirenele dezvăluie o legătură
cu fiinţe venite din cer.
O poveste din Siria antică, ce datează din 1.000 î.e.n.,
relatează că zeiţa Atargatis a coborât din cer într-un lac,
transformându-se într-o creatură jumătate-peste, jumătate-om.
Iar în mitologia Greacă, zeiţa Afrodita este uneori asociată cu sirenele.
Dacă ne uităm la scrierile unor autori clasici din Grecia sau din Sumer,
întâlnim basme despre sirene care au o conexiune directă cu cerurile,
sau cu creaturi asemănătoare cu peştii, care au venit din spaţiu.
Există elemente care nu au legătură cu lumea noastră biologică.
Pentru adepţii paleoastronauticii,
cea mai puternică dovadă că fiinţe marine umanoide nu doar că există,
dar că au şi venit din altă parte,
poate fi găsită într-un basm despre o altă creatură acvatică cu trăsături umane.
Tribul african Dogon se închină la spiritele ancestrale numite Nommo,
primele creaturi care au existat, create de zeul ceresc Amma.
Descrise drept amfibiene şi hermafrodite, creaturi asemenea peştilor
ce au coborât din stele într-o ambarcaţiune înconjurată de foc şi tunete.
Există o poveste incredibilă despre Nommo, care au coborât din cer
într-un vârtej zgomotos, ce a făcut pământul să tremure când au aterizat.
Toate cunoştinţele pe care le are tribul le-au fost date
de acele fiinţe care au aterizat din cer.
Avem atâtea tradiţii despre fiinţe extraterestre care plutesc peste nori,
încât trebuie să ne întrebăm dacă nu cumva Nommo chiar au venit din stele.
Au fost ele fiinţe extraterestre care au venit pe Pământ să-i înveţe pe dogoni?
De aceea îi numesc ei mentori şi profesori?
Legenda spune că au indicat steaua Sirius ca fiind locul lor de origine
şi că aveau informaţii precise despre steaua pitică Sirius B,
care nici nu era cunoscută la acea vreme.
Dogonii spun că atunci când Nommo au aterizat şi au ieşit din această navă,
aproape imediat s-au scufundat în apă.
Pentru că erau, în esenţă, umanoizi asemănători peştilor,
se pare că aveau nevoie să fie în apă.
Cu siguranţă avem de-a face cu un fel de specie umanoidă inteligentă, acvatică,
care au venit aici ca vizitatori extratereştri din spaţiul cosmic.
S-ar putea ca descrierea detaliată a acestor Nommo
să sugereze că au fost extratereştri ce au venit din spaţiu să locuiască în oceane?
Şi ar putea să fie aceleaşi fiinţe descrise în relatările despre Kappa şi sirene?
Adepţii paleoastronauticii spun că da
şi sugerează că există dovezi că forme de viaţă străine
nu numai că au coborât din cer pe Pământ,
ci au şi pătruns în interiorul planetei prin portaluri subacvatice.
Lacul Champlain. 5 iulie 1977.
În timp ce se deplasau pe latura estică a lacului,
Sandra and Anthony Mansi au oprit, pentru a-şi lăsa copiii să se joace în lac.
În timp ce aceştia intrau în apă, Sandra observă un freamăt în apă.
Iar apoi, ceva şocant!
Mă uitam într-acolo şi deodată am văzut apa agitată.
Ceva ieşise la suprafaţa apei.
Şi ieşise exact aşa, păreau o ceafă şi un gât.
M-am apropiat şi atunci s-a întors să se uite în spate.
Atunci am făcut poza.
Fotografia făcută de Sandra Mansi
este considerată de mulţi drept dovada irefutabilă
că în Lacul Champlain sălăşuieşte un monstru.
Lake Champlain a fost numit după exploratorul francez Samuel De Champlain,
care, în 1609, susţinea că a văzut o creatură ciudată
ieşind la suprafaţa apei lacului.
Aceasta a fost prima dintre sutele de apariţii.
Iar pentru cei mulţi care cred că povestea e adevărată,
fotografia Sandrei Mansi reprezintă dovada supremă că Champ chiar există.
În 1981, faimoasa poză a fost analizată la Universitatea din Arizona.
Analiza făcută la Facultatea din Arizona
confirmă că este o fotografie autentică, nu a fost falsificată, este originală.
În mod curios, au fost semnalate apariţii
de astfel de creaturi similare în toată lumea,
cum sunt Cressie şi Ogopogo în Canada...
monstrul marin japonez Issie...
Mokele-mbembe, zărit în largul Coastelor Africii...
şi Monstrul din Loch Ness, în Scoţia.
Unul dintre aspectele fascinante este că descrierile sunt aproape identice.
Şi e vorba de zeci de ani de semnalări, sunt cu miile.
Asta îmi demonstrează că avem de-a face cu variaţii ale aceleaşi specii,
o reproducere a populaţiei la nivel mondial.
Faptul că poveşti identice despre monştrii marini întâlnim în toată lumea
ar putea fi o dovadă că aceste creaturi ciudate chiar există?
Şi dacă da, ce sunt, mai exact?
Conform adepţilor paleoastronauticii, există dovezi
că s-ar putea să fie de origine extraterestră.
Povestea despre Monstrul din Loch Ness îmi aminteşte despre o semnalare de OZN
ce a avut loc la nord de Nashville, la începutul anilor '90.
Un bărbat aude ropotul ploii pe acoperiş,
iese afară şi vede că era o noapte senină.
Priveşte cerul şi vede un OZN uriaş care trăgea într-o creatură care arăta...
el a numit-o "monstru tubular cu un singur picior",
pentru că arăta ca o trompă de elefant cu picior.
În declaraţia de la poliţie, bărbatul descrie cum monstrul tubular
se înconjoară într-un vortex sau sferă luminoasă şi dispare.
Unii se întreabă dacă nu este vorba de un portal
pe care l-a deschis această creatură
şi dacă nu cumva aceasta, ca şi Monstrul din Loch Ness,
fac partea din aceeaşi familie de creaturi
şi călătoresc prin lume prin aceste portaluri.
S-ar putea să existe forme de viaţă extraterestre
ce au ajuns în oceanele noastre prin portaluri temporale şi spaţiale?
Adepţii paleoastronauticii spun că da
şi sugerează că o dovadă suplimentară poate fi găsită
în povestea despre un alt monstru subacvatic:
Kraken-ul.
Această creatură ca un calmar de dimensiuni colosale a fost descrisă în 1755
de către istoricul norvegian Erik Pontoppidan.
El l-a menţionat nu într-un text de ficţiune,
ci într-o prezentare enciclopedică a variatelor forme de viaţă din ţara sa,
lucrare numită Istoria Naturală a Norvegiei.
Lucrarea este fascinantă, pentru că arată că Kraken-ul a fost văzut viu.
În mitologia nordică, Kraken-ul era un monstru cu multe tentacule,
capabil să scufunde vapoare prin vârtejurile masive pe care le lăsa în urmă.
Mulţi dintre scriitorii antici vorbesc despre Kraken ca fiind o fiinţă reală,
obiectul care era în centrul unui vârtej,
deci ei vedeau Kraken-ul ca fiind un pericol pentru navigaţie.
Poveştile norvegiene despre Kraken, ce crează vârtejuri în care dispar vapoare,
datează încă din secolul 13.
S-ar putea ca adevărul despre aceşti monştrii marini
să fie şi mai surprinzător decât credeau strămoşii noştri?
Istorisirile despre Kraken şi misterioasele vârtejuri pe care le crea
oferă indicii suplimentare despre entităţi extratereste
care vin pe Pământ prin portaluri subacvatice?
Aceste legende sugerează că există specii extrem de inteligente în ocean.
Nu avem nici cea mai vagă idee de unde provin.
Poate că modul în care definim noi viaţa extraterestră este puţin cam riguros.
S-ar putea să fie specii care au venit din altă parte.
O mare parte din ocean nu a fost explorată suficient,
ca urmare, descoperim frecvent noi şi interesante creaturi
care, probabil, în trecut dădeau naştere la legende.
S-ar putea ca aceste forme de viaţă străine să fie mai mari, mai inteligente
şi mai periculoase decât crabii furioşi şi meduzele ciudate?
Este posibil ca în apele oceanelor să existe portaluri
care să permită acestor creaturi
să vină aici nedetectate, din alte colţuri ale Universului?
Pentru a afla, scriitorul David Childress se va scufunda în apele Mexicului
din Peninsula Yukatan, unde, conform legendelor antice,
există o cale de acces subacvatică către un alt tărâm.
Tulum, Mexic.
Aici, în partea estică a Peninsulei Yukatan,
zac ruinele unuia dintre ultimele oraşe construite de maya,
o avansată civilizaţie antică ce a prosperat în toată Mezoamerica
din secolul 8 î.e.n. până în secolul 15 e.n.
Amplasată pe un ţărm stâncos ce domină Marea Caraibilor (Marea Antilelor, n.t.),
această construcţie a fost ridicată în cinstea misteriosului Zeu Scufundător,
a cărui descriere poate fi găsită pe o serie de clădiri.
În spatele meu este Templul Zeului Scufundător (Ah Muzen Cab, n.t.).
La intrarea vestică se află basorelieful din ghips
al unei fiinţe înaripate care fie coboară din cer, fie se scufundă în apă.
Nu se ştie cine este.
Pe lângă Zeul Scufundător, există dovezi că în interiorul templului
s-a aflat cândva o frescă cu portretul Zeiţei Apei, Chalchiuhtlicue.
Deşi aztecii nu au ocupat Peninsula Yucatan,
totuşi strămoşii lor olmeci au făcut-o,
iar unii consideră că există o legătură puternică
între această parte a Mexicului şi zeii azteci ai apelor,
care au domnit peste un paradis numit Tlalocan.
Descrieri despre Tlalocan ne vin de la şamanii azteci,
ghizi spirituali ce puteau accesa acest tărâm subteran
prin interemediul unor vârtejuri, în timp ce se aflau în transă.
Iar conform adepţilor paleoastronauticii,
în adâncul junglei, la sud de Tulum, este o locaţie ce se potriveşte perfect
cu descrierile despre regiunea estică a Tlalocanului.
Există o locaţie fascinantă chiar aici, în largul coastei Mării Caraibilor,
care e posibil să aibă legătură cu Tlalocanul aztec,
şi care se numeşte Cenote Angelita.
O cenote reprezintă o dolină unde stratul de calcal s-a prăbuşit,
scoţând la iveală apa dulce de sub ea.
Se crede că multe dintre aceste cenote din această parte a Peninsulei Yucatan
au fost produse de meteoritul care a nimicit dinozaurii acum 65 milioane de ani.
În urma acestui impact puternic, acestea conţin o cantitate mare de cuarţ şocat.
Cuarţul şocat (de impact, n.t.) este un tip particular de cuarţ,
care se formează la presiuni extrem de mari.
Cuarţul este un cristal, însă niciun cristal nu este uniform.
Este alcătuit din bucăţele minuscule aliniate şi cu impurităţi.
Iar presiunea mare modifică structura internă a cuarţului.
Oamenii de ştiinţă cunosc demult că cuarţul este capabil
să convertească vibraţiile electrice naturale
ale Pământului într-o formă de energie.
Chiar s-a sugerat că ar putea fi folosit la formarea găurilor de vierme,
cu ajutorul unei reacţii electromagnetice numită "Efectul Casimir".
Dacă iau două plăci de metal şi le plasez în vidul spaţial,
datorită fluctuaţiilor vidului se crează o forţă de atracţie între plăci.
O putem considera o energie negativă.
Ne gândim că acesta ar putea să fie principiul de care avem nevoie
pentru a înţelege probabil cum să stabilizăm o gaură de vierme.
Deşi există o mulţime de cenotes în Yukatan, Cenote Angelita este unică.
La cca. 30 de metri adâncime, apa dulce se întâlneşte cu apa sărată din ocean,
dând naştere unui râu subacvatic misterios.
Descrierile despre Tlalocan îl plasează acolo unde
apele din subteran se întâlnesc cu cele de suprafaţă.
Şi exact despre asta vorbim aici!
Se spunea că sufletele pătrund pe aici,
iar aztecii credeau cu tărie că acesta era un portal către o altă dimensiune.
Aztecii aveau legenda despre Tlalocan,
în care intrau prin intermediul unor vârtejuri.
Putem începe să facem nişte conexiuni
şi vedem că în toate acele zone ar putea exista vârtejuri
care să ne deplaseze altundeva.
Ar putea acel cuarţ găsit la Cenote Angelita
să o transforme în locaţia perfectă,
în care fiinţe străine avansate să creeze o gaură de vierme?
Şi ar putea explica poveştile şamanilor azteci,
care susţin că aceştia vorbeau despre o intrare în Paradis?
David Childress l-a angajat pe scafandrul Spencer Stander
să-l ajute la explorarea cenotei.
Vei vedea râul, în jurul unei insule.
Vei vedea acei copaci bizari.
Seamănă cu o pădure seculară. E interesant.
Arată ca o apă curgătoare. Vei fi stupefiat.
Va fi ceva unic.
La sud de Tulum, în Mexic, scafandrul Spencer Stander,
împreună cu scriitorul David Childress, sunt pe cale să exploreze Cenote Angelita.
După adepţii paleoastronauticii, Cenote Angelita se aseamănă
cu paradisul Tlalocan descris în legendele şi picturile aztece,
locul prin care se crede că sufletele puteau trece, printr-un portal, într-un alt tărâm.
Deci, să facem verificările.
În regulă, voi sări.
Deşi apa este extrem de întunecată la suprafaţă
la 4,5 metri adâncime devine limpede ca lacrima.
Însă, odată ce ajung la 30 de metri,
se transformă într-un întuneric de nepătruns.
Deşi avem lumini, tot părea că înnotăm în cosmos.
Apoi, când am coborât la peste 30 de metri,
deodată am început să zărim lateralele cenotei...
iar apoi a început să apară acel strat ciudat.
Aici, apa dulce întâlneşte apa sărată din ocean,
formând una dintre cele mai misterioase anomalii din natură...
... un râu subacvatic.
Şi acei copaci morţi ieşind din pereţi
şi acea movilă artificială de pe fund...
Părea ca şi cum s-ar fi întâlnit două lumi.
Una cu apă dulce, lumea de sus şi apoi lumea de mai jos, cu apă sărată
şi acel strat întunecos de hidrogen sulfurat prin care am trecut.
Întâlnirea dintre apa de deasupra şi cea de dedesubt
corespunde cu descrierea aztecilor despre regiunea estică a Tlalocan,
un loc unde sufletele ar trece dintr-o dimensiune în alta
ca şi cum ar trece printr-un portal.
Acesta este locul în care adepţii paleoastronauticii cred
că ar putea exista un portal către o altă lume.
Ar putea fi adevărat?
S-ar putea ca extratereştri să fi considerat
că aceasta este locaţia perfectă pentru a crea o poartă stelară...
... pitită în stratul subţire şi nociv de hidrogen sulfurat
care ascunde vederii tot ce se află sub el?
Totul părea ireal.
A fost ceva ce nu voi uita niciodată.
După 30 de minute, David şi Spancer revin la suprafaţă.
A fost fantastic şi ciudat.
Sunt impresionat de cât de bine se potriveşte
cu legendele aztece despre tărâmul Tlalocan.
Este un mister, chiar dacă aztecii au fost aici şi cunoşteau locul,
ori au învăţat despre el de la olmeci,
cum de au ştiut ei ce se află la 35 de metri adâncime?
Corect, nu se zăreşte nimic de la suprafaţă.
Adică... presupun...
că şamanii ar fi putut coborî acolo... în transă fiind,
sau că cineva chiar s-a scufundat, la propriu, în chestia asta.
Incredibil!
S-ar putea ca unele dintre creaturile subacvatice ciudate
care au fost semnalate secole la rând, cum sunt Monstrul din Loch Ness,
Kraken-ul şi Kappa, să nu fie simpli monştri marini,
ci entităţi extraterestre ce au venit pe Pământ prin găuri de vierme?
Trebuie să ne punem întrebarea, ar fi putut cuarţul şocat prezent aici
să creeze găuri de vierme prin care extratereştri ar fi putut călătorii?
Nu poate fi o coincidenţă că ambele credinţe, maiasă şi aztecă,
vorbesc despre un iaz cu apă care se roteşte ca un vârtej,
prin care ei puteau călători la un paradis sacru.
Poate că e vorba despre un gen de tehnologie
pe care nu o înţelegem în vremurile noastre,
însă, din perspectiva paleoastronauticii, înţelegem că omul din vechime
şi-a dat silinţa să descrie şi să explice cum se petrecea acest tip de călătorie.
Şi s-ar putea să fie ceva de natură extraterestră.
Chiar s-ar putea să existe un portal ascuns în adâncurile de la Cenote Angelita?
Şi dacă da, ar putea alte cenote,
lacuri, râuri şi oceane să găzduiască portaluri similare,
prin care vin pe planeta noastră tot felul de forme de viaţă extraterestră?
Adepţii paleoastronauticii spun că da şi sugerează că există dovezi noi
despre faptul că abundenţa de apă de pe planetă
face ca Pământul să fie o destinaţie principală pentru fiinţele extraterestre.
30 august 2012.
NASA lansează Storm Probes (două navete robotizate, n.t.) în Centurile Van Allen,
două zone cu radiaţii puternice ce înconjoară Pământul ca o gogoaşă.
Datorită Centurilor Van Allen,
particulele de energie (plasmă- protoni şi electroni, n.t.)
urmează o traiectorie curbă, astfel Pământul nu este lovit de acestea.
Pe parcursul misiunii de doi ani,
sondele înregistrează undele radio din Centuri
şi fac o descoperire incredibilă.
Sunetul pe care îl produc este aproape identic cu cântecul balenelor cu cocoaşă.
Interesant la Centurile Van Allen este că undele radio pe care le emit
sunt la aceleaşi frecvenţe pe care le putem percepe şi noi.
Astfel, putem înregistra şi asculta aceste semnale radio, sunt ca o melodie.
Radiaţiile şi lucrurile din Univers produc zgomot.
Planetele emit un sunet. Orice lucru emite un sunet.
Iar asemănarea cu sunetul balenei cu cocoaşă...
... să fie o coincidenţă?
Nu cred în coincidenţe. Însă este straniu.
Mi s-ar părea plauzibil ca alte forme de viaţă umanoide din Univers
să poată observa că aceste centuri electromagnetice din jurul Pământului
vibrează ca un gong, spunând "Există apă aici!".
Iar asta s-ar putea să li se pară atractiv şi să-i aducă pe planeta noastră,
exact ca un far maritim.
S-ar putea ca Centurile Van Allen să fie de origine extraterestră,
acţionând ca un far ce indică resursele mari de apă ale planetei noastre.
Deşi s-a descoperit că apa este mult mai răspândită în Univers decât se credea,
e din ce mai evident că planete cu mari acumulări de apă lichidă,
considerată a fi esenţială pentru forme de viaţă complexe,
sunt rar întâlnite.
Pământul este puţin mai special.
Are apă din abundenţă, dar şi uscat mult,
iar asta poate fi o caracteristică deosebită.
Văzând că apa este esenţială pentru viaţă, aşa cum o cunoaştem noi,
atunci când ne uităm după alte lumi ne uităm, în principiu, după apă lichidă.
Dacă există viaţă inteligentă pe o planetă care găzduieşte viaţă bazată pe apă,
atunci unii sugerează că singurul tip de planetă
pe care ei îl vor căuta pentru viaţă inteligentă este, de asemenea, bazat pe apă.
Suntem atât de preocupaţi să găsim viaţă pe alte planete,
deşi există o multitudine de posibilităţi pe Pământ.
Dacă am învăţat ceva de la istorie, este că orice e posibil.
Trebuie să luăm în calcul posibilitatea că undeva, în vastul şi neexploratul ocean,
sălăsuiesc nişte forme de viaţă atât de inteligente
şi de periculoase cum nu am mai văzut...
... extratereştri abisali, să-i spunem!
75% din planeta noastră este acoperită de apă.
Cred că Jacques Cousteau a spus că ar trebui numită planeta Ocean, nu planeta Pământ.
Iar noi cunoaştem doar 10% din ce există în oceanele noastre.
Astăzi, pe măsură ce pătrundem mai adânc în sistemul nostru solar şi mai departe,
cu atât realizăm cât de importantă e apa, şi nu doar pentru noi,
ci, posibil, şi pentru alte organisme din galaxie.
Şi cunoscând cât de adânci sunt oceanele noastre...
este foarte posibil ca o lume complet nouă să aştepte să fie explorată.
S-ar putea chiar să descoperim că şi alte rase trăiesc pe Pământ...
însă în zonele cele mai adânci din oceane.
Ar fi posibil ca extratereştri să locuiască în apele noastre?
S-ar putea ca peşti exotici...
... monştri marini înspăimântători...
... şi chiar creaturi umanoide...
să vină pe planeta noastră prin portaluri subacvatice?
Probabil, atunci când vom intra în contact cu fiinţe extraterestre,
nu se va întâmpla în colţurile cele mai îndepărtate ale spaţiului,
ci chiar aici, pe Pământ...
... pândind în adâncuri.
Traducerea şi adaptarea VLAD[ONE]