De abia aştept să văd asta.
Destul de surprinzăror.
Am aşteptat mult timp.
Adică, este aproape necunoscută.
Personal, nu am mai văzut una.
Uau.
Incredibil.
Asta e ciudat.
Este neobişnuit, corect?
Sunt artefactele extraterestre
eliminate de către savanţi?
Acest obiect este vechi de 140 milioane de ani.
Este procesul nostru ştiinţific defectuos?
Oamenii de ştiinţă se grăbesc să concluzioneze
şi asta este o problemă.
Vom fi obligaţi să ne rescriem cărţile de istorie?
Descoperirile sunt incontestabile.
Nu suntem singuri.
Grupuri extraterestre, similare oamenilor,
ne-au vizitat dintotdeauna.
Arată uimitor.
EXTRATEREŞTRI ANTICI
Sezonul 12, Episodul 06 "Războaiele ştiinţei"
Oraşul New York.
Februarie 2017.
La Universitatea din New York, Giorgio Tsoukalos se întâlneşte
cu coleţionarul de artă, Jared Collins, care deţine
un craniu alungit, vechi de 2.000 de ani.
Oh.
Uau.
Asta este fantastic.
Craniul este incredibil de bine păstrat,
iar Jared l-a testat la universitate pentru a afla
dacă ar putea conţine anomalii care să indice
că este diferit de cel uman.
El a fost de acord să se întâlnească cu Giorgio
în exteriorul Laboratorului de Antropolgie,
pentru o primă analiză a craniului.
Deci, cum ai reuşit să-l obţii?
Ei bine, nu e tocmai al meu.
Mi-a fost împrumutat.
Eu şi cu un coleg de-al meu
am contactat un muzeu şi i-am întrebat:
"Aveţi un craniu alungit în colecţia dvs?"
Şi ei au spus că au doar unul, acesta.
Şi ţi-au spus ceva de spre acesta?
- De fapt... - Cum ar fi provenienţa?
Ciudat, acesta a fost depozitat timp de decenii.
Nu l-au testat niciodată.
Au foarte puţine informaţii despre acesta.
Ei ştiu că este din Paracas.
Deci, acest craniu a fost găsit
- în regiunea Paracas din Peru. - Aşa e.
Însă nu s-a făcut vreun test modern pe acesta.
Oh, asta este uimitor.
Deci, să mergem, ok?
Ok.
Profesorul de antropologie, Dr. Todd Disotell,
de la Universitatea din New York,
a fost de acord să realizeze o evaluare medico-legală
a craniului alungit.
Am văzut mulaje; niciodată n-am văzut unul personal.
- Ok. - Uau!
Asta e... ciudat.
Adică, nu-mi vine alt cuvânt.
Îmi place că prima ta reacţie este că acesta e ciudat.
Deoarece sunt de acord cu tine.
Ei bine, adică, priveşte la acesta. Acesta e...
E... e chiar straniu.
Pot observa că
acesta este un individ tânăr.
Şi cum aţi stabilit asta, de exemplu?
Ei bine, prin analiza dinţilor.
Avem unele rămăşiţe de dinţi de copil
Nu are încă al treilea molar,
care de obicei creşte în jurul vârstei de 18 ani.
Deci, cred că acesta are vârsta
cuprinsă între 12 şi 14 ani.
Zău?
Lasă-mă să îl mut
- pe suprafaţa mesei sterile. - Mm-hmm.
Uau! Deci, este foarte fascinant.
Pe lângă formă.
Sutura sagitală arată
de parcă ar fi fost condensat.
Este un adolescent, poate de 12 ani,
este destul de tânăr pentru a avea o condensare, deci...
Este, însă...
- Îl ţin, îl analizez. - Da, da.
Şi este complet şters.
Sutura sagitală este porţiunea
unde cele două oase parietale ale craniului se unesc.
Deşi urmele se diminuează în timp prin condensare,
toate craniile umane se presupune
că au semnul acestei caracteristici,
deci, este curios că acest craniu nu o are
şi nici craniile unor alte specimene misterioase,
care au fost adunate şi analizate de diverşi experţi.
Una dintre marile enigme ale planetei Pământ
este ca peste tot în lume
găsim schelete ale oamenilor,
care au aceste cranii alungite.
Timp de secole, diverse culturi native
au practicat un ritual
de alungire artificială a craniilor lor,
prin înfăşurarea strâmtă a capetelor copiilor,
pe parcursul copilăriei.
Totuşi, aceste cranii încă mai prezită dovada
suturii craniale.
Avem, de asemenea, o întreagă speculaţie
referitoare la oamenii care înfăşurau capetele
şi la alungirea artificială sub orice formă.
De ce făceau ei asta?
Ei voiau să aibă aceste cranii alungite,
iar pentru ei reprezentau elita,
zeii, conducătorii.
Şi va trebui să ne întrebăm dacă a existat o rasă aici, pe Pământ,
cu aceste capete alungite şi dacă erau extratereştri?
Ok, să continuăm
cu extragerea unui dinte şi a pudrei de os
pentru a obţine ADN-ul din acestea.
- Ok. Excelent. - Mda.
Pentru a obţine
materialul genetic necesar din artefact,
Dr. Disotell va trebui să elimine un dinte şi să-l găurească,
pentru a extrage mostrele.
Analizele materialului vor determina sexul,
arborele genealogic al mamei şi tatălui,
precum şi orice anomalii ADN, când sunt comparate
cu baza de date genetice ale omului actual.
Arată destul de bine.
Deci, vom împacheta asta şi o vom expedia,
iar în 4 până la 6 săptămâni, vom avea rezultatele.
4 până la 6 săptămâni, ok.
Mulţumesc foarte mult, chiar apreciez implicarea dvs.
- Aveţi grijă, d-lor. - Desigur.
Mersi mult.
Timp de sute de ani, cercetătorii s-au confruntat
cu numeroase anomalii ştiinţifice.
Însă ştiinţa tradiţională este adesea intolerantă cu dovezile,
care nu se încadrează în ansamblul acceptat.
Din cauza acestor prejudecăţi,
am putea omite un adevăr semnificativ
despre originile umanităţii?
Cred că oamenii de ştiinţă trebuie să analizeze aceste lucruri
şi în loc să le elimine imediat cu nonşalanţă,
mai bine ar fi interesaţi.
Poate că nu suntem primii.
Poate că o altă civilizaţie a existat.
Probabil că există o conexiune extraterestră.
Deoarece cu siguranţă există un mister
şi toată lumea îl ignoră.
Glen Rose, Texas.
Acest oraş rural, sudic,
are o populaţie de doar 2.500 oameni,
însă poate deţine unul dintre cele mai
incredibile artefacte arheologice găsite vreodată.
În Muzeul Mărturiei Creaţiei
se află un ciocan antic, cunoscută ca şi "Artefactul Londra",
denumit după oraşul din centrul Texasului,
unde a fost descoperit în 1936.
Ciocanul în sine a fost descoperit în Structura Travis.
Este o concreţiune de gresie.
Şi în mod normal necesită 140 milioane de ani
ca aceasta să se formeze.
Asta îl plasează la o vechime de 140 milioane de ani.
Oamenii de ştiinţă oficiali susţin
că primii oameni moderni au apărut doar acum 200.000 de ani.
Însă dacă este aşa, cum e posibil ca un astfel de artefact să existe?
Ciocanul a fost analizat ştiinţific în anii 1980
de către două laboratoare independente,
Fundaţia Ştiinţei Creaţiei, cu sediul în Australia
şi Laboratorul Memorial Batelle din Columbus, Ohio.
Incredibil, ambele laboratoare au concluzionat că ciocanul
ar putea fi, într-adevăr, vechi de peste 100 milioane de ani.
O parte din mâner, de fapt,
parcurge un proces numit încarbonizare.
Este atunci când materialul inorganic şi materialul organic
se transformă în cărbune.
Aceasta este ceva ce nu se poate întâmpla pur şi simplu
într-un interval de timp, să spunem, de 100 de ani.
Cum spun majoritatea oamenilor: "Oh, acesta nu e decât"
"un ciocan care a fost abandonat"
"de un aşa-zis prospector din mijlocul anilor 1800.
Pe lângă încarbonizare,
mânerul ciocanului prezintă semne de pietrificare.
Acest proces prin care lemnul organic
este înlocuit cu cristale minerale,
durează milioane de ani.
Rezultatele testelor au concluzionat că materialul capului de ciocan
este format din 96.6 % fier, 2.6% clor
şi sub 0,74 % sulf.
Incredibil, acest material nu conţine carbon,
pentru a indica fabricarea modernă.
Când noi realizăm oţel pentru unelte,
o parte a procesului este de a utiliza un furnal,
pentru a elimina complet carbonul,
însă întotdeauna mai rămâne 0.2 % până la 2 %.
Întotdeauna există o urmă de carbon în oţelul nostru,
însă nu a existat nici un fel de carbon,
care să fie identificat în acest material specific.
Acest obiect ar putea avea 140 milioane de ani.
Şi evident, asta este o afirmaţie nebunească,
dacă afirmi că arheologia din prezent sugerează
că existăm de aproximativ 10.000 de ani,
ştii, realizând lucruri cu propriile mâini.
Deci, aceasta se încadrează în categoria
artefactelor în afara timpului.
Artefacte care nu ar trebui să existe.
Dacă Ciocanul Londra este, într-adevăr, vechi
de peste 100 milioane de ani, aşa cum sugerează datele,
această descoperire va remodela esenţial
înţelegerea noastră despre evoluţia umană pe planeta Pământ.
Însă teoreticienii astronauţilor antici sugerează
că există o altă relicvă, mult mai importantă
a lumii antice care este mai veche
decât consideră arheologii oficiali:
Marea Piramidă din Giza.
Giza, Egipt.
Aici, pe malul vestic al Nilului,
se află cea mai veche dintre cele 7 Minuni ale lumii antice:
Marea Piramidă.
Conform istoriei oficiale,
Marea Piramidă a fost construită în jurul anului 2500 î. Chr.,
ca mormânt pentru faraonul Khufu.
Totuşi, datarea piramidei
şi asocierea acesteia cu Khufu
se bazează pe dovada descoperită în mai 1837
de către exploratorul englez, Richard Howard Vyse.
Colonelul Vyse a folosit, practic, praful de puşcă...
... pentru a-şi crea calea de intrare...
... într-o serie de încăperi ascunse.
Şi în partea superioară a acestor încăperi...
... el se presupune că a găsit, pictat pe tavanul blocurilor de stâncă...
cartuşul regelui Khufu.
Egiptologii au putut apoi să-i atribuie
Marea Piramidă lui Khufu, şi data construcţiei...
... să fie anul 2500 î. Chr., deoarece asta e când ei au crezut
că a domnit Khufu.
Deoarece stânca nu poate fi datată cu carbon
şi nici alte inscripţii,
în afară de monograma oficială a faraonului,
nu au fost găsite în piramidă,
această dată a rămas relativ nedisputată.
Totuşi, noile dovezi care au fost descoperite
în jurnalul personal al colonelului Vyse,
i-au determinat pe cercetători să-i suspecteze descoperirile.
Unii chiar au sugerat
că ar fi falsificat însuşi numele lui Khufu.
În jurnalul privat al lui Vyse, pe care am reuşit să-l văd
... în urmă cu câţiva ani, am găsit contradicţii.
În notiţele sale private, el era disperat să găsească
... un cartuş.
În această noapte specială, el a scris, n-a existat...
în încăpere care să arate ca...
... hieroglife.
Şi apoi, în cartea sa publicată după 3 ani...
... el scrie...
"Pot doar să creez un cartuş".
După dezvăluriea dovezii contradictorii,
în 2014, doi studenţi ai Universităţii de Archaeologie din Dresden
au sustras o mostră a unei picturi folosite în însemnările regelui Khufu
şi au analizat-o într-un laborator german.
Mostra a fost prea mică pentru datarea cu radiocarbon,
însă tehnicienii au reuşit să stabilească ceva şocant:
pigmentul utilizat nu a fost pictat pe blocurile originale de calcar,
ci pe o reparaţie cu ghips ulterioară.
Descoperirile sugerează că, cartuşul nu a existat
pe construcţia originală a piramidei, ci adăugat la o dată mult mai târzie.
Colonelul Vyse a cheltuit aproape 1.3 milioane $ în expediţia sa,
pentru a dezvălui adevărurile despre Marea Piramidă.
Este posibil ca în disperarea lui de a găsi ceva,
el a realizat inimaginabilul şi a falsificat cartuşul lui Khufu
pe peretele încăperii şi stabilind astfel, o dată inexactă
pentru structură?
Interesant, aceasta nu este singura dovadă,
care contrazice datarea Piramidei
şi a întregului complex din Giza.
Un text din secolul VII î. Chr., cunoscut ca "Tăbliţa Inventarului",
dezgropată de arheologi în 1858,
detaliază reparaţiile realizate de faraonul Khufu,
incluzând munca la Sfinx.
"Tăbliţa Inventarului" necesită întrebarea cum...
dacă Khufu a reparat Sfinxul, care a fost...
construit, se presupune, de fiul său, cum se poate...
ca el să facă asta?
Asta sugerează că Sfinxul în sine...
... era deja antic pe vremea lui Khufu.
Ar putea fi datarea sitului din Giza să fie greşită?
În 1992, geologul Universităţii Boston, Robert Schoch
a creat o agitaţie printre egiptologi,
când a sugerat că, pe baza dovezilor eroziunii apei
de la fundaţia Sfinxului,
el ar data situl la aproximativ 10.500 î. Chr.
Imediat, fără a se uita măcar la dovezile mele,
ei au început să vocifereze: "Nu este chiar atât de vechi".
Eu vorbeam despre dovada reală, ştiinţa reală,
pe care ei pur şi simplu nu voiau să o audă,
deoarece nu se potrivea cu ideile lor preconcepute.
Similar Sfinxului,
este posibil ca Marea Piramidă să fie mult mai veche,
decât vor să accepte egiptologii?
Şi dacă da, cine a construit-o?
Conform scriitorului arab, Ibrahim al-Maqrizi,
Marea Piramidă nu a fost construită de Khufu,
Marea Piramidă a fost construită
cu mult timp înainte de Marele Potop,
de un rege cu numele de Surid.
Şi apoi, scriitorii arabi bătrâni afirmă foarte clar
că Surid este acelaşi personaj pe care societatea evreiască îl numeşte Enoh.
Enoh a fost luat în Ceruri
de către arhanghelui Mihail.
Lui i s-a spus de către îngeri despre un cataclism iminent
şi a fost instruit să construiască Marea Piramidă,
ca un depozit al cunoaşterii,
pe care a învăţat-o în Cer,
precum şi pentru întreaga cunoaştere pământeană.
Probabil aceste fiinţe din alte lumi au fost descrise ca îngeri.
Poate că tot ce ştim despre egiptologie este greşit.
Iar noi va trebuie să ne întoarcem în timp şi să ne imaginăm
posibilitatea că există o altă explicaţie,
care implică ajutorul extratereştrilor
în crearea Marii Piramide.
În noiembrie 2015,
cercetătorii din Giza au scanat Marea Piramidă,
folosind camere cu infraroşu
şi au găsit 2 zone neobişnuite.
Ei au trimis o cerere Departamentului de Antichităţi,
pentru a efectua mai multe investigaţii formale,
în speranţa de a localiza ceea ce ei credeau
că ar putea fi încăperi ascunse.
În timp ce oamenii de ştiinţă realizează noi descoperiri la sit,
s-ar putea să dea peste dovada
care susţine relatările antice?
În cele din urmă, aceasta s-a întâmplat deja,
odată cu dezgroparea unui tărâm care a fost cândva legendar.
Hisarlik, Turcia. 1870.
Acest sat mic este situl
unuia dintre cele mai senzaţionale descoperiri ale secolului XIX:
legendarul oraş al Troiei.
Oraşul a fost locaţia teribilului Război Troian,
descris în epopeea grecească "Iliada".
Înainte de descoperirea acesteia,
de către arheologul amator, Heinrich Schliemann,
Troia a fost considerată o locaţie legendară.
Heinrich Schliemann, un afacerist şi pionier german,
a citit "Iliada" şi "Odiseea" lui Homer,
şi a devenit convins că Troia există
undeva în Turcia, unde este localizată în povestire.
Deci, a plecat în Turcia
şi i-a întrebat pe localnicii din zonă
ce ştiau despre legende.
Şi ei probabil l-au îndrumat spre direcţia
unei movile imense.
Deci, aici el face săpături
şi descoperă oraşul pierdut al Troiei.
Pe lângă Troia,
alte oraşe care au fost considerate
ca aparţinând domeniului mitologiei,
au fost descoperite ca fiind reale.
Marea Mediterană.
2000.
Un grup de scufundători care lucrau
la Coasta egipteană de lângă Alexandria,
au descoperit ruinele de statui scufundate
şi chiar complexe întregi de temple.
Un exemplu al descoperirii a ceva,
ce era considerat legendar,
a fost descoperirea Heracleion-ului (Thonis),
lângă Alexandria.
Am citit despre acesta în miturile şi istoriile greceşti.
Nu am avut dovezi ale acestuia.
Şi apoi, într-o zi, a fost descoperit.
Datând din secolul VII î. Chr.,
Thonis, sau Heracleion, cum era cunoscut de greci,
a fost menţionat în miturile antice
ca fiind un centru comercial important pentru regiune.
Pentru o perioadă îndelungată.
Heracleion a existat în multe povestiri ale Egiptului,
însă nu a fost descoperit decât în anul 2000.
În India, în anul 2001,
ceva similar s-a întâmplat.
Mahabharata relatează despre
Domnul Visnu care a construit un măreţ oraş fortificat, Dvaraka.
S-a crezut a fi un loc imaginar
şi apoi, a fost descoperit.
Iar înainte de asta, în prima jumătate a secolului XX,
a existat un alt exemplu.
În Biblie, Ioshua participa la Bătălia Ierihonului,
însă nu am ştiut că a existat un Ioshua,
până când nu a fost descoperit de arheologi.
Asta ne ajută să înţelegem că există mai multă informaţie în mituri,
decât am fi putut crede.
Însă dintre toate locurile de pe Pământ,
care au fost considerate mitologice,
cel care a inspirat cea mai multă fascinaţie
şi care s-a dovedit cel mai iluzoriu,
nu este un oraş, ci un continent întreg:
Atlantida.
Aşa cum este descrisă de către Platon în secolul IV î. Chr.,
Atlantida a fost locaţia unei civilizaţii foarte avansate,
care a dispărut misterios în ocean,
în urmă cu mii de ani.
În timp ce savanţii oficiali continuă să desconsidere Atlantida,
ca fiind doar un mit fantezist,
sunt mulţi care cred că relatarea lui Platon
s-a bazat pe un loc foarte real.
Însă dacă Atlantida, ca şi alte foste locaţii legendare,
ar fi descoperită, va furniza dovada
contactului extraterestru cu oamenii din trecut?
Dunedin, Noua Zealanda. Februarie 2017.
Oamenii de ştiinţă de la Institutul geologic principal din Noua Zeelandă,
GNS Science,
au anunţat descoperirea unui continent pierdut,
unul care s-a scufundat în ocean, în urmă cu milioane de ani.
Ei au denumit întinderea de pământ "Zealandia",
deoarece se extinde direct sub Noua Zeelandă.
Deşi este aproape complet sub apă,
corespunde definiţiei unui continent,
deoarece este format dintr-o crustă intactă,
care este complet diferită de fundul oceanului
şi se delimitează în mod evident de Australia.
Asta a fost o descoperire şocantă,
deoarece ei au crezut că numărul continentelor de pe Pământ
au fost practic stabil.
Acum, acesta arată ca şi cum ar fi putut exista
un alt continent,
unde probabil au locuit fiinţe umane.
Şi dacă a existat,
asta ar putea cu siguranţă rescrie multe cărţi de istorie.
Ar putea fi acesta continentul pierdut al Atlantidei?
Teoreticienii astronauţilor antici
spun că este o posibilitate evidentă.
Exista o prejudecată persistentă printre oamenii de ştiinţă
că tot ce aparţine de trecutul antic trebuie, prin urmare,
să fie o poveste falsă, inventată, un mit.
Şi, totuşi, aceşti oameni de ştiinţă trebuie să analizeze realitatea
că descoperirile arheologice confirmă
faptul că povestirile adevărate sunt valoroase.
Oraşul New York.
Februarie 2017.
Este destul de uimitor că putem face asta.
Giorgio Tsoukalos şi Jared Collins
continuă investigaţiile lor ştiinţifice
ale unui craniu alungit, vechi de 2.000 de ani.
Am reuşit să realizăm o scanare CT.
Adică, asta e ceva nemaiauzit.
Uau!
Deoarece antropologul Dr. Todd Disotell
a descoperit că acestui craniu îi lipseşte sutura sagitală
care există la toate craniile umane formate natural,
Giorgio şi Jared l-au dus
la departamentul de radiologie al Universităţii din New York.
Acolo, va fi supus unei scanări CT...
- Să-l scanăm. - Mda, să vedem ce e în interior.
... ceea ce va dezvălui dacă
craniului îi lipseşte sutura,
sau dacă pur şi simplu nu este vizibilă pentru ochiul uman.
Pe parcursul procedurii, o serie de imagini digitale cu raze X
sunt obţinute de la 360 ° şi îmbinate
pentru a forma o imagine 3-D.
Dacă există vreo dovadă a suturii lipsă de mărimea firului de păr,
va apărea în scanare.
Asta arată uimitor.
- Este incredibil. - Nu e incredibil?
Mda.
Deci, acestea sunt imagini obţinute de la suprafaţă,
care ne permit să vedem craniul.
Pentru o mai bună comparaţie, am pus imagini similare
ale unui pacient real.
- Ok. - Deci, putem observa foarte bine
dinţii, orbitele,
unde s-ar afla ochii şi putem vedea
că este un craniu foarte deformat.
Poţi găsi alte anomalii ciudate...
Pe lângă forma, evidentă?
Ei bine, există multe aspecte interesante despre acesta.
Există o sutură sagitală care se întinde pe suprafaţa craniului,
pe care nu o pot vedea la acest craniu.
Este condensată, însă ce mă nedumereşte este că
poţi vedea suturile în alte zone.
Iar condensarea suturii,
este ceva care, dacă te uiţi mai aproape,
vei vedea o urmă a acelei suturi?
Putem să privim la acesta pe imagini.
Deci, poţi observa chiar aici, unde ar trebui să existe
o sutură sagitală, însă pe care nu o vedem.
Există multă deformare, însă îţi voi arăta.
Aceasta este ceea ce ar arăta ca o sutură,
deci, acestea sunt suturi, în alte părţi.
Ai mai văzut alte cranii cărora le lipsesc suturile?
N-am mai văzut nimic asemănător cu acest craniu.
Teoreticienii astronauţilor antici
evidenţiază că ştiinţa are adesea probleme cu datarea...
Cum ar fi suturile absenţe...
Acestea nu se încadrează în paradigma acceptată.
Iar ei sugerează
că descoperirile care sfidează explicaţiile convenţionale
sunt adesea date la o parte, decât să fie investigate.
St. Catharines.
Ontario, Canada.
Primăvara anului 1970.
Cercetătorii Departamentului Ştiinţei Pământului,
de la Universitatea Brock,
au primit o mostră de lemn, care a fost găsit îngropat
la 45 m sub pământ, pe o insulă de lângă Nova Scoţia.
După ce oamenii de ştiinţă au efectuat teste pentru
datarea cu carbon pe material,
ei au stabilit că obiectul este cu 3.000 de ani din viitor.
Nedumerită, echipa a efectuat testul din nou,
pentru a obţine aceleaşi rezultate.
Cel puţin este o bucată de material organic,
pe care l-au putut data.
Însă datele pe care le-au obţinut
contrazic complet totul, deoarece
are o dată de 3.000 de ani în viitor.
Ei bine, cum este asta posibil?
Cum se face că tehnicile moderne de datare
pot produce rezultate care sunt în mod evident contradictorii?
Ideea de bază a datării cu carbon este că,
carbonul radioactiv se dezintegrează
la un timp de înjumătăţire stabil (n. tr.: 5.730 ani)
şi poţi utiliza această metodă pentru a data diverse animale
şi forme de viaţa moarte, precum şi când au decedat.
Totuşi, există anumite defecte ale ştiinţei.
Materialele inorganice,
cum sunt stâncile, nu pot fi datate cu carbon.
Iar expunerea la radioactivitate
poate afecta dramatic datările.
Datarea poate creşte brusc
din cauza armelor nucleare detonate.
Se poate modifica, de asemena, dacă un vulcan erupe
şi răspândeşte mult dioxid de carbon în aer.
Însă oamenii de ştiinţă caută certitudine, ca şi toate fiinţele umane,
certitudine şi previzibilitate.
Deci, ei tind să minimizeze avertismentele.
Însă dacă măsurătorile cu carbon pot fi modificate
din cauza expunerii la radiaţie,
cât de inexactă ar putea fi datarea?
Probabil că răspunsurile pot fi găsite
când procedeul este supus unui alt test,
chiar mai surprinzător.
Irvine, California.
Aprilie 2017.
Teoreticianul astronauţilor antici, Giorgio Tsoukalos
vizitează Laboratorul Keck de Cercetare a Perioadei Carbonului,
din Universitatea California,
pentru a vedea direct cum poate radiaţia
să influenţeze dramatic rezultatele datării cu carbon.
- Dr. Southon. - Oh, salut.
Giorgio. Încântat de cunoştinţă.
- Ce mai faci? - Mă bucur să te cunosc.
Sunt aici să învăţ despre datarea cu carbon.
Lasă-mă să-ţi arăt cum funcţionează această metodă.
- În regulă. - Urmează-mă.
Dr. John Southon
utilizează un echipament spectrometru de accelerarea masei
pentru a data cu carbon un lemn roşu,
care a fost expus radiaţiei
în timpul testării bombelor atomice din anii 1950.
Procesul începe prin sterilizarea aşchiei de lemn
şi apoi tratând-o
cu diverse procese chimice pentru a elimina orice contaminare.
Acest material este supus unui proces de combustie
şi este transformat în grafit pentru o extragere optimă a datelor.
În final, grafitul este trimis printr-un
spectrometru de accelerarea masei pentru a măsura
rata de dezintegrare a radiocarbonului
şi a genera vârsta obiectului.
Ia un scaun.
În regulă.
Deci, la ce ne uităm noi aici?
Ok, deci, aici este rezultatul nostru.
Acesta este cantitatea de radiocarbon existentă în mostrele
pe care le-am măsurat de la acel lemn roşu.
Ok.
Iar lucrul care este ciudat la acestea
este că vârsta radiocarbonului este negativă,
ceea ce înseamnă că, cel puţin la o valoare preliminară,
acestea sunt cu 600 de ani în viitor.
Zău? Ok.
Iar explicaţia pentru aceasta are legătură cu
exploziile nucleare testate în atmosferă,
în anii 1950 şi 1960.
Asta este uimitor.
Conform estimării personale, crezi că
dacă un obiect este în apropierea, să spunem, unui sit de teste nucleare,
atunci, acesta va genera rezultate mult mai haotice?
Dacă este foarte aproape, da.
Ok.
Deci, îţi va oferi date care
ar fi echivalentul
a zeci de mii de ani în viitor.
Ei bine, cred că este foarte fascinant.
Dacă orice obiect este expus
la un anumit tip de eveniment termonuclear,
va schimba rezultatul datării cu carbon.
Deci, cred că este momentul
să privim la istoria noastră antică,
deoarece dacă ceva similar
s-a întâmplat în trecutul nostru?
Povestiri despre războaie antice,
care includ zeii ce folosesc arme sofisticate,
pot fi găsite în numeroase texte.
Iar teoreticienii astronauţilor antici
au sugerat adesea că aceste povestiri sunt susţinute
de dovezi fizice, care pot fi găsite în lumea întreagă.
Un sit neobişnuit care pare a indica
o anumită formă de explozie nucleară
se află în partea de sud-vest a Egiptului,
chiar lângă graniţa cu Libia.
Iar acea zonă este una nisipoasă,
însă este acoperită cu dovada vitrificării.
Asta este ceea ce se întâmplă când detonezi o bombă atomică
într-o zonă deşertică: transformă deşertul în sticlă.
Şi, de asemenea, la Mohenjo-Daro,
care este situat la graniţa dintre Pakistan şi India,
unde aceste bucăţi de sticlă
au fost topite şi lichefiate.
Iar acolo au fost găsite şi schelete,
care erau radioactive.
Deci, dovada evidenţiază că acolo a existat o formă de
detonare atomică sau un război atomic în istoria noastră antică.
Acolo există sugestii că
ar fi putut exista o detonare a unei arme nucleare în trecut.
Şi dacă s-a întâmplat asta,
atunci, datarea cu carbon trebuie să ia în considerare acea posibilitate.
Iar asta va face, apropo, să pară totul mult mai timpuriu
în datarea cu carbon.
Cele mai vechi date ce pot fi măsurate
prin datarea cu carbon, cuprind 70.000 de ani,
a porţiune restrânsă din istoria Pământului,
estimată la 6 miliarde de ani.
Oamenii de ştiinţă se bazează pe înregistrările fosilelor
pentu a umple golurile, însă şi acestea sunt limitate.
Myanmar, sud-estul Asiei.
8 decembrie 2016.
Paleotologii au descoperit o bucată de chihlimbar,
care a conţinut coada perfect conservată a unui dinozaur,
considerată de oamenii de ştiinţă oficiali
ca fiind veche de 99 milioane de ani.
Specimenul este şocant, deoarece dezvăluie
că nu toţi dinozaurii erau acoperiţi cu solzi,
aşa cum au fost reprezentaţi pentru mai mult de un secol.
Unii chiar aveau pene.
Însă cum putut arheologii să se înşele atât de mult?
Una dintre criticile aduse
înregistrării fosilelor o reprezintă decalajele din înregistrări.
Asta este, putem vedea ceea ce credem că arată acest animal,
ştii, acum 3 milioane de ani
şi apoi putem vedea ceea ce credem că arată
ca acum 1 milion de ani,
însă ce se întâmplă între cele 2 date?
Din cauza decalajelor care ajung până la 80 milioane de ani,
înregistrarea fosilelor este teribil de incompletă,
iar procesul transformării fosilei
este foarte dificil în sine.
Oasele vertebratelor se transformă
foarte greu în fosile.
Noi suntem aceste gustări pentru picnicul
multor creaturi diverse.
Dacă nu cazi într-o apă cu nămol,
sau într-un ocean, pentru a lăsa oasele aproape peste tot,
este foarte sigur că nu se vor transforma într-o fosilă.
Există forme de viaţă, care probabil,
nu s-au fosilizat niciodată.
Asta lasă loc pentru tot felul
de fiinţe neobişnuite care există în realitate.
Încă am putea găsi fosile ale giganţilor de 2,7 m
şi chiar ale extratereştrilor.
În timp ce ştiinţa convenţională respinge
ideea că fiinţele extraterestre
sau hibride au existat vreodată pe planetă,
teoreticienii astronauţilor antici cred
că pot fi foarte aproape de a descoperi dovada definitivă.
Los Angeles, California.
Aprilie 2017.
După aproape 2 luni, rezultatele testului ADN,
care a fost realizat pe un craniu alungit, vechi de 2.000 de ani,
din Paracas, Peru, au ajuns, în final.
Pentru a analiza rezultatele, Giorgio este ajutat
de către Dr. Todd Disotell.
În regulă, Todd, ai obţinut rezultatele?
Mda şi acestea sunt foarte, foarte interesante.
Los Angeles, California.
Aprilie 2017.
În regulă, Todd, ai obţinut rezultatele?
Mda şi acestea sunt foarte, foarte interesante.
Giorgio Tsoukalos este conectat
cu anthropologul Dr. Todd Disotell
pentru a obţine rezultatele testului ADN,
care a fost realizat pe craniul alungit.
Au realizat un profil ADN adecvat
din ADN-ul moştenit matern.
Deci, acest specimen aparte, de fapt, nu se găseşte
în Lumea Nouă,
nu se află printre amerindieni,
şi este identificat printre populaţiile din Europa şi Orientul Mijlociu.
De fapt, potrivirea de 100 % a fost cu un individ scoţian.
Asta nu are nici un sens.
Zău? Un craniu în America de Sud?
Asta este totalmente foarte ciudat.
Asta ar însemna că oamenii din Europa
au ajuns în America de Sud, ştii, cu 1.500 de ani înainte
decât cunoaştem noi în prezent.
Asta este uimitor.
Din nefericire, starea mostrei
nu a evidenţiat nici un cromozom "Y".
În asta nu e surprinzător.
Există între câteva sute
şi câteva mii de ori mai mult ADN maternal
în fiecare celulă a corpului.
Deci, ce înseamnă asta?
Ce nu am găsit din această cauză?
Ei bine, astfel încât să ne permită să determinăm definitiv
sexul şi să cunoaştem cine a fost tatăl,
ar fi foarte, foarte informativ.
Din nefericire, ne lipseşte asta.
Corect.
Crezi că un caz se poate realiza, în cele din urmă...
Şi din nou, asta este pură speculaţie...
Probabil că nu este neapărat uman.
Este asta o posibilitate?
Ei bine, este posbil.
Însă, totuşi, nu ştim ce este acesta.
Din moment ce nu am obţinut rezultate definitive,
evident, un om de ştiinţă vrea întotdeauna să încerce să facă asta.
Asta este extraordinar.
Mda. Însă lasă loc posibilităţii
a ceva interesant.
Corect, deci, cred că avem ceva aici,
care cu siguranţă necesită o investigaţie suplimentară.
Merită să fie studiat, sau să fie deschis
un nou domeniu de cercetare şi unele noi ipoteze.
Rezultatele confirmă faptul
că există un mister.
În primul rând, nu am putut stabili cine este tatăl
acelui craniu.
În al doilea rând, are ADN european.
Două aspecte care sunt fără sens.
Şi are o sutură sagitală absentă.
Deci, cred că acela
este un craniu extraterestru.
Ar putea noţiunile preconcepute
privitoare la originile umanităţii să-i determine pe oamenii de ştiinţă
să omită informaţii valoroase?
Teoreticienii astronauţilor antici spun că da
şi sugerează că, comunitatea ştiinţifică
a fost prea grăbită să găsească răspunsuri, când ei ar fi trebuit
să pună mai multe întrebări.
Ştiinţa a construit această casă... se numeşte modelul standard...
Şi, din nefericire, această casă are nişte găuri mari
în pereţii săi, iar noi atârnăm, practic, picturi de acestea
şi încercăm să le acoperim cu hârtie.
Noi vrem certitudine, vrem totul să se încadreze,
însă noua cunoaştere schimbă întotdeauna lucrurile.
Tiparul de gândire al mediului academic modern
este că artefactele nu pot exista
în afara timpului nostru cronologic.
Ei decid că e mai simplu
să adaugi piesele care se potrivesc
şi să le elimini pe cele care nu se încadrează.
Oamenii de ştiinţă se grăbesc
să concluzioneze.
Ei se uită la un puzzle uriaş
cu doar câteva piese prezente.
Însă ei trag concluzii extinse,
fără a observa toate dovezile.
Iar asta este o problemă
în încercarea de a reconstrui istoria noastră antică.
Ştiinţa este pe cale să lase dovezile
să conducă investigaţia şi să tragă concluzii
bazate pe ceea ce descoperi.
Iar descoperirile sunt incontestabile: nu suntem singuri.
Extratereştrii, grupuri similare oamenilor
ne-au vizitat dintotdeauna.
Intrăm, în sfârşit, într-o nouă eră a ştiinţei,
în care vom fi forţaţi să ne rescriem cărţile de istorie?
Probabil că, în sfârşit, ne apropiem de găsirea răspunsurilor
la întrebările pe care umanitatea şi le-a pus timp de secole.
De unde venim?
De ce suntem aici?
Şi suntem noi singuri în Univers?
Traducerea: Rebisaum Sincronizare: BogyValy