Arheologii au descoperit sisteme de peşteri în China.
În interiorul acestor peşteri, ei au găsit sute
de discuri rotunde,
care conţin aceste stranii caneluri
cu un scris ciudat pe ele.
Peste tot în lume, găsim reprezentări antice ale discurilor.
Nu doar reprezentări,
ci acestea există, de asemenea, ca şi artefacte reale.
Legenda locală spune că discul Soarelui
a fost transportat prin aceste tuneluri
către o destinaţie necunoscută.
Discul ar putea fi, de fapt, o anumită modalitate
de comunicare cu zeul însuşi.
Un anumit tip de buton
pe care civilizaţiile antice îl pot apăsa
şi să reuşească să se conecteze cu zeii.
Poate discurile înseşi sunt extraterestre,
sau acestea sunt împregnate cu o anumită formă
de inteligenţă extraterestră.
EXTRATEREŞTRI ANTICI
Sezonul 12, Episodul 15 "Discurile extraterestre"
Lanţul muntos Baian-Kara-Ula, China, 1938.
În timpul unei drumeţii pe teren accidentat,
un arheolog al Universităţii din Beijing şi echipa sa
au descoperit ceea ce par a fi peşteri artificiale.
Arheologii au descoperit sisteme de peşteri în China,
care conţineau scheletele unor creaturi scunde, fusiforme
cu capete uriaşe.
Ei au găsit, de asemenea, petroglife
şi picturi rupestre ale Sistemului Solar.
Iar în interiorul acestor peşteri,
ei au găsit, de asemnea, sute de discuri rotunde,
care conţin aceste stranii caneluri
cu un scris ciudat pe ele.
Conform unui articol
publicat într-o revistă germană din iulie 1962,
intitulată "O.Z.N.-uri în timpurile preistorice",
arheologii au dezgropat 716 dintre aceste
obiecte în formă de disc din peşteri,
care ulterior au fost denumite Pietrele Dropa.
Fiecare piară are o mică gaură în centru,
care măsoară aproximativ 30 cm în diametru
şi prezintă caneluri care conţin inscripţii microscopice.
Echipa din Beijing
a datat pietrele Dropa ca aparţinând de anul 10.000 î. Chr.,
bazându-se pe rămăşiţele scheletice găsite la sit.
Însă scopul lor rămâne un mister
pentru mai mult de două decenii,
până când un arheolog chinez a pretins că le-a descifrat.
Când discurile au fost examinate de aproape,
ei au descoperit că în interiorul canelurilor se aflau hieroglife
atât de minuscule,
încât puteau fi văzute doar cu o lupă.
Când acestea au fost în cele din urmă descifrate,
ele relatează această povestire uimitoare.
Acestea relatează povestirea despre Dropa,
fiinţe extraterestre sau asemănătoare piticilor.
Aceste hieroflife
relatează despre aterizarea forţată a unor oameni
care zburau prin Univers
şi au venit pe a treia planetă a sistemului nostru solar.
Iar când aceştia au aterizat forţat în această zonă montană îndepărtată,
nu au avut posibilitatea
să-şi repare ambarcaţiunea spaţială şi au trebuit să rămână acolo.
Academia de Ştiinţe chineză
i-a interzis arheologului chinez,
pe nume Tsum Um Nui, să publice ce a descoperit.
Însă el a reuşit să publice povestirea
şi când a ajuns în ţările nostre vestice,
a fost considerată a fi, ei bine, un fel de SF.
Nimeni nu a crezut povestirea.
La scurt timp după publicarea articolului
despre Pietrele Dropa,
guvernul chinez a consfiscat discurile
şi le-a considerat imediat a fi un fals.
Însă au fost un fals?
Un aspect interesant despre Pitrele Dropa
este că, în prezent,
nici unul dintre aceste discuri nu este public.
Deci, asta înseamnă, într-un anumit moment,
aceste discuri au fost îndepărtate din muzee,
de arheologi, cine poate şti?
Orice urmă despre aceste discuri este pierdută.
Deci, va trebui să ne întrebăm: "Ce s-a întâmplat cu aceste discuri?"
Deoarece dacă acestea erau doar simple artefacte,
atunci, ar fi fost expuse în muzee.
Ce-ar fi să avem un alt exemplu
în care arheologii se tem
să investigeze ceva,
doar pentru că inscripţia de acolo descrie
că a existat o vizită extraterestră?
La câţiva ani după dispariţia Pietrelor Dropa
din domeniul public,
dovada unei populaţii misterioase de statură mică,
cunoscută ca şi Dzopa a fost descoperită în zonă.
Asta pare a adăuga o credibilitate suplimentară
raportului arheologilor din Beijing,
în care ei au declarat că au descoperit
schelete asemănătoare oamenilor, de 1 m înălţime,
în peşterile în care se aflau Pitrele Dropa.
De când guvernul chinez a confiscat aceste discuri,
am pierdut orice informaţie
despre locaţia în care se aflau Pietrele Dropa.
Însă motivul pentru care
trebuie să ne concentrăm atenţia asupra povestirii Dropa
este deoarece în 1995,
a fost descoperit un grup de oameni,
care trăiau foarte aproape de prăbuşirea Dropa.
Persoana cea mai înaltă era de 1,25 m,
potrivindu-se perfect cu descrierea fiinţelor Dropa.
Deoarece acest trib se potriveşte cu descrierea Dropa.
Trebuie să ne întrebăm dacă aceştia sunt, într-adevăr,
descendenţii fiinţelor Dropa?
Dacă relatarea publicată despre discurile Dropa este adevărată,
este aceasta dovada unei tehnologii extraterestre pe Pământ?
Referinţe despre artefacte în formă de disc
asociate cu fiinţe nepământene
pot fi găsite de-a lungul istoriei umane.
Peste tot în lume... indiferent de continent...
vom găsi reprezentări antice ale discurilor.
Nu doar reprezentări, ci acestea există, de asemenea,
ca şi artefacte reale.
Discurile sunt pretutindeni în imaginarul antic,
fiind asociate cu fiinţe extraterestre sau cereşti.
În arta creştină, vom vedea discuri pe cer,
care par similare cu o ambarcaţiune sau OZN-uri.
Chinezii şi-au reprezentat zeii zburând în discuri.
Vom vedea sfinţi cu halouri,
care simbolizează conştiinţa extinsă
şi conectată la alte tărâmuri.
Egiptenii au, de asemenea, discuri aurii pe capurile lor.
Când vedem aceste discuri, acestea simbolizează întotdeauna
conexiunea lor cu tărâmuri nepământene.
Discurile reprezintă artefactele principale
în cadrul fiecărei culturi antice.
Discurile au fost considerate puncte de legătură cu divinul.
Discurile erau venerate ca fiind acel punct de conexiune
cu zeii lor creatori.
Când privim la prezenţa aproape universală
a acestei forme discoidale în numeroase culturi antice,
remarcăm ceva care sfidează
ideea obişnuită a unui obiect care este un artefact nefolositor.
Este un arhetip.
Este un tipar care apare adesea,
iar noi va trebui să investigăm posibilitatea
că există un mesaj real conţinut în cadrul acestora.
Există o conexiune între Pietrele Dropa,
care se presupune că au fost găsite în munţii din China
şi artefactele în formă de disc reprezentate
în culturile antice din întreaga lume?
Şi dacă există, au fost lăsate aici de către vizitatorii extratereştri,
cu un scop pe care omenirea va trebui să-l descopere?
Probabil că indicii suplimentare pot fi găsite
prin examinarea discurilor antice,
care se crede că ar avea puterea de a comunica
cu zeii.
Phaistos, Creta, 1908.
În timp ce explora ruinele unui palat antic minoic,
care data din secolul XVII î. Chr.,
arheologul italian Luigi Pernier
a dezgropat un disc de lut cu o scriere ciudată pe acesta.
După mai mult de 100 de ani de la descoperirea sa,
cercetătorii încă nu ştiu cine a creat acest disc misterios,
care a fost scopul său, ori ce semnifică simbolurile de pe acesta.
Discul Phaistos este interesant
prin ceea ce nu ştim, într-o anumită măsură.
Ceea ce ştim este că provine din templul Phaistos,
care este un templu minoic şi chiar am fi vrut să ştim mai multe
despre cum era civilizaţia minoică,
cum era scrierea acesteia, cum era cultura sa.
Este o cultură foarte misterioasă în sine.
Şi apoi discul adaugă un alt strat de mister.
Aici s-a aflat într-unul dintre templele lor principale
şi, totuşi, nu seamănă cu nimic
din ce putem observa în civilizaţia minoică.
Deci, provine acesta dintr-o perioadă foarte, foarte timpurie?
A fost adus dintr-un grup exterior într-un anumit moment
când a fost considerat destul de important şi sacru
pentru a fi pus într-un templu?
Nu există vreun exeget pe această planetă,
care poate spune de unde provine Discul Phaistos.
Lutul din care este făcut discul nu este minoic.
Nimeni nu cunoaşte originile limbajului de pe Discul Phaistos.
Nu corespunde cu minoica antică.
Acum, pe parcursul ultimilor 100 de ani,
au existat 40 de încercări academice
de a descifra sau de a descoperi
limbajul real al Discului Phaistos.
Doar în anul 2008, profesorii de la Universitatea din Creta
şi Universitatea din Oxford au descifrat prima frază,
care era: "Zeiţa mamă de dincolo."
Aceştia pot vedea tiparele din cadrul structurii limbajului.
Însă ei recunosc cu toţii că nu înţeleg
absolut nimic.
Discul Phaistos
este inscripţionat cu aceste hieroglife ciudate.
Acestea includ imagini cu bărbaţi cu creastă şi forme diferite.
Chiar una dintre figuri seamănă cu o farfurie zburătoare.
În timp ce Discul Phaistos a fost descoperit în Creta,
noi ştim că scrierea de pe acesta nu este minoică.
Se crede că a fost realizată cu caractere mobile,
care nu au fost inventate decât după 1.500 de ani.
Asta deschide posibilitatea
ca minoicii să fi interacţionat
cu anumite fiinţe avansate, poate chiar extratereştri, care,
de fapt, au creat discul ca pe un disc de computer,
sau un fel de disc informaţional,
care va putea fi descifrat la o dată ulterioară.
Conform teoriei astronauţilor antici,
singurul motiv pentru care relicvele antice au devenit sacre
este datorită conexiunii lor
cu cineva care a coborât din cer.
Conform mitologiilor minoice,
cunoaşterea pe care au obţinut-o, la început,
le-a fost oferită de către Fiii Cerului.
Ar fi putut minoicii să fie în legătură
cu fiinţe avansate care i-au vizitat din spaţiul cosmic?
Ar putea misteriosul Disc Phaistos,
care a fost găsit într-un palat minoic vechi de 4.000 de ani,
să aibă origini extraterestre?
Şi ar putea, de asemenea, să aibă o conexiune cu Pietrele Dropa
dezgropate în China?
Teoreticienii astronauţilor antici spun că da
şi sugerează că dovada suplimentară poate fi găsită
prin examinarea unui alt disc,
care aparţine de una dintre
cele mai vechi civilizaţii cunoscute ale omenirii.
Tell Abu Habbah, Irak.
În deşertul irakian,
la doar 29 km sud-vest de Baghdad,
se află ruinele Babilonului antic.
În 1881, arheologii care efectuau săpături la situl antic,
au dezgropat zeci de mii de tăbliţe de piatră,
care aparţin de secolul VI î. Chr.
Printre descoperiri a fost o sculptură în basorelief
reprezentându-l pe zeul mesopotamian al Soarelui, Shamash.
Aceasta de aici este tăbliţa babiloniană a lui Shamash,
care prezintă acest disc central chiar aici,
cu zeul Shamash aici şi fiinţele umane aici.
Ce este foarte interesant în această reprezentare
este că Shamash este înfăţişat
ca şi cum ar fi fost un uriaş,
deoarece el este mult, mult mai mare,
decât restul oamenilor de aici.
Incinta are această formă
a unei conexiuni cu Cosmosul,
deoarece avem o reprezentare
a Lunii, a Soarelui şi a lui Venus.
Acum, ceea ce cred eu că este interesant este că aici sus,
există această fiinţă cerească,
care susţine oarecum acest disc.
Faptul că această fiinţă cerească
are aceste două sfori ataşate de acest disc,
mă face să mă gândesc la o tehnologie înţeleasă greşit.
Discul Soarelui din tăbliţa lui Shamash
este descris în textul de mai jos cum ar fi:
"Discul a fost trimis acolo sau pus acolo"
"pentru a fi venerat în locul lui Shamash."
Era punctul de access pentru babilonienii antici
de a comunica cu zeii lor,
în special cu zeul Soarelui, Shamash.
Asta ar putea fi, de fapt, o anumită metodă de comunicare
cu zeul însuşi.
Este o anumită formă a unei tehnologii.
O putem considera ca fiind un buton al zeului,
pe care babilonienii antici şi sumerienii să-l poată apăsa
şi să poată să se conecteze cu Shamash.
Dacă discul Soarelui
reprezentat pe tăbliţă va fi găsit vreodată
printre ruinele Babilonului antic,
vom descoperi noi că acesta este un fel de dispozitiv tehnologic?
Probabil indicii suplimentare pot fi găsite prin examinarea povestirii
unui conducător incaş, care purta un disc,
ce îi permitea să exercite puterea zeilor.
Cuzco, Peru.
În prezent, biserica Santo Domingo
se află deasupra pietrelor fundaţiei
a ceea ce odată era considerat cel mai important templu
pentru Inca antică: Coricancha, Templul Soarelui.
Structura originală, care se crede
că precede civilizaţia Inca,
a fost construită în secolul XV de către conducătorul Pachacuti,
după ce a obţinut o oglindă în formă de disc.
Pachacuti este...
primul incaş care a creat imperiul Inca,
nu doar unul dintre numeroasele culturi din Anzi.
O legendă spune că Pachacuti a călătorit
spre un izvor, la Est de Cuzco.
Un disc se spune că a căzut din cer în izvor.
Iar când Pachacuti l-a scos din apă,
a văzut o imagine a lui Viracocha, creatorul.
Apariţia i-a spus lui Pachacuti:
"Vei câştiga multe războaie."
Pe parcursul a 10 ani, Pachacuti a extins imperiul
într-un mod nemaivăzut în istoria anterioară.
Miturile spun că el avea acea oglindă cu el
pe tot parcursul vieţii sale
şi orice răspunsuri voia să obţină din viitor
sau ce avea de făcut, el consulta oglinda,
iar aceasta îi spunea ce să facă.
Discul pe care l-a găsit Pachacuti a fost, într-adevăr, cheia sa
şi forţa conducătoare pentru a deveni unul dintre
cei mai puternici împăraţi din istorie.
Pachacuti a început expansiunea teritoriului Inca
din valea Cuzco,
pentru a cuprinde 4.200 km din Coasta de Sud a Americii
de la Quito, Ecuador până la Talca, Chile.
La nivel mondial, indiferent de cultura antică,
există un anumit fel de venerare a unui disc
care a venit din cer.
Este posibil ca acest disc
să aibă o anumită conexiune extraterestră
şi că acesta a fost un dispozitiv tehnologic.
Va trebui să ne întrebăm,
dacă acesta era un obiect extraterestru
pe care Pachacuti îl purta cu el şi care îi permitea
să comunice cu aceşti zei extratereştri
care îl ghidau?
Noi deja avem telefoanele inteligente,
care au apărut în istoria noastră
şi care sunt mult mai sofisticate decât par.
Privim la toate aplicaţiile.
Putem viziona filme. Putem trimite e-mail.
Putem realiza apeluri telefonice.
Putem efectua apeluri video, tot felul de lucruri.
Deci, acel disc ar fi putut fi ceva dotat
cu circuite de computer în el,
ceva ce ar fi avut posibilităţi mult mai avansate,
decât ne-am puteam noi imagina vreodată în mod normal.
Dacă relatările despre discul magic al lui Pachacuti sunt reale,
ar fi putut acesta conţine o anumită tehnologie extraterestră?
Conform teoreticienilor astronauţilor antici,
dovada suplimentară a existenţei discurilor extraterestre pe Pământ
poate fi găsită în regiunea montană Hayu Marca din Peru.
La situl cunoscut de localnici ca Puerta de Hayu Marca,
sau Poarta Zeilor,
există o structură enormă, înaltă de 7 m, similară cu o poartă,
sculptată pe suprafaţa unei roci solide.
Inclusă în interior se află o deschizătură în formă de T,
cu înălţimea sub 2 m,
care are o adâncitură circulară.
Legendele locale ne relatează că zeii ar fi folosit aceasta
ca pe o poartă de acces, sau o poartă stelară,
prin care ei ar fi putut veni şi pleca.
Ei au deschis poarta de acces prin acest disc care era plasat
într-o mică nişă sau gravură interioară.
Una dintre povestiri
este că un Înalt Preot numit Amaru Meru
a utilizat discul pentru a deschide această poartă.
Şi, deci, acesta era computerul sau cheia lui
care a deschis această poartă de acces dimensională.
Din nou, discul este cheia.
Aici avem o presupusă tehnologie extraterestră
în forma unui disc,
iar apoi poziţionăm discul în locul unde se află poarta
şi acesta va deschide portalul.
Această zonă circulară a fost găsită în apropierea porţii,
iar asta sugerează că ar putea exista o oarecare veridicitate
a acestor legende antice.
Interesant, discul din Puerta de Hayu Marca
şi oglinda lui Pachacuti sunt doar două
dintr-un număr de discuri misterioase, care se spune că au existat
peste tot în America Centrală şi de Sud.
Iar legenda spune că acelaşi templu Coricancha,
pe care Pachacuti l-a reconstruit,
găzduieşte obiectul cel mai valoros al imperiului:
un disc de aur al Soarelui.
Artefactul se presupune că a dispărut
chiar înainte ca, conchistadorii conduşi de Francisco Pizarro,
să jefuiască oraşul în noiembrie 1533.
După aproape 5 secole, în martie 2017,
scriitorul şi exploratorul David Childress
a vizitat situl pentru a vedea locul exact
unde discul legendar atârna cândva pe perete.
Se crede că această zonă de aici din templul Coricancha
este locul unde era păstrat discul Soarelui, cu diametrul de 2 m.
Şi o sfoară lungă a fost fixată
prin aceste găuri numeroase,
pentru a menţine stabil discul Soarelui,
aici, în centrul templului Coricancha din Cuzco.
Conform legendei incaşe,
discul Soarelui a existat încă de la apariţia civilizaţiei umane.
Ei descriu artefactele ca fiind realizate
dintr-un material de aur translucid, care a venit din ceruri.
Discul se spune de către incaşi
că îl reprezintă pe Viracocha,
zeitatea creatoare, zeul suprem.
Şi, de fapt,
aproape fiecare cultură din Anzii antici
îl consideră, de asemenea, pe Viracocha,
sub diverse nume ca fiind zeitatea creatoare.
Legenda relatează că după ce Viracocha
a creat Luna şi Soarele,
el a creat bărbatul şi femeia,
Manco Cápac şi Mama Ocllo.
Primul lucru pe care Viracocha i-a poruncit
lui Manco Cápac să facă pe Pământ
a fost să creeze discul incaş de aur al Soarelui.
Discul Soarelui a fost o manifestare reală
a creatorului pe Pământ.
Ei chiar credeau că era impregnat
cu forţe supranaturale, trans-dimensionale
şi că era un punct de comunicaţie
cu creatorul însuşi.
Era ca şi o conexiune rapidă la Viracocha.
Există povestiri care spun că Viracocha a coborât din cer cu foc şi fum.
Ei bine, este posibil
să fi fost o maşină zburătoare înţeleasă greşit,
pe care strămoşii noştri o considerau a fi Dumnezeu?
Iar discul de aur masiv
atribuit acestei fiinţe extraterestre,
se presupunea că are puterea de a vindeca afecţiuni,
de a ajuta şamanii să atingă stări superioare de conştiinţă.
Incaşii credeau că discul Soarelui
are puterea de a-i ajuta să modifice vremea
sau să diminueze catastrofele.
Deci, dacă exista un cutremur mare
sau dacă erau inundaţii teribile,
ei credeau că pot merge lângă acest disc al Soarelui
şi să ceară ajutor.
Deci, va trebui să ne întrebăm,
era discul incaş al Soarelui un fel de dispozitiv
de comunicare cu extratereştri?
Conform teoreticienilor astronauţilor antici,
faptul că incaşii erau atât de îngrijoraţi
de a păstra discul de aur al Soarelui
departe de mâinile spaniolilor,
reprezintă o dovadă suplimentară
că avea, într-adevăr, o putere nepământeană.
Şi mulţi cred că discul încă există
undeva pe Pământ, în prezent.
În exteriorul ruinelor din Saksaywaman,
la doar la 2,5 km de templul Coricancha din Cuzco,
se află intrările puţin cunoscute spre pasajele subterane,
care datează din perioada Inca.
Multe dintre deschizături au fost acoperite
şi sigilate pentru siguranţa publică,
însă unele încă au rămas accesibile.
În 2017, David Childress a vizitat
rămăşiţele tunelurilor deschise.
Acolo există un labirint de tuneluri sub Cuzco
şi acestea se extind sute de km în toate direcţiile.
Iar unele dintre aceste tuneluri chiar se intersectează.
De-a lungul anilor, aceste tuneluri
au fost blocate şi sigilate,
însă încă mai putem accesa părţi din acest sistem de tuneluri,
cum ar fi acesta de aici, săpat prin rocă solidă.
Legenda locală relatează că discul Soarelui a fost transportat
din oraş prin aceste tuneluri.
Există multe speculaţii
referitoare la locaţia unde a fost dus discul Soarelui.
Iar vânătorii de comori au căutat această locaţie
timp de secole.
Legendele păstrează 3 mituri,
despre cum a părăsit oraşul Cuzco discul sacru de aur al Soarelui.
Unele legende susţin că a fost dus
prin un sistem de tuneluri spre Gran Paititi,
un sat incaş aflat pe vârful unui munte,
pe care spaniolii nu l-au găsit niciodată.
Alte legende relatează că a fost dus spre Saksaywaman.
Iar nişte legende susţin că a fost readus în Lacul Tititcaca,
de unde a provenit.
Situat la mai mult de 320 km sud-est de Cuzco,
la o altitudine de peste 3.800 m deasupra nivelului mării,
Titicaca este cel mai înalt lac navigabil din lume
şi este considerat sacru de către populaţia andină.
În mitul creaţiei incaşe,
zeul lor Viracocha a ieşit din lacul Titicaca.
Această legendă este asociată cu legendele şi miturile antice,
care ne relatează că acolo există un oraş eteric sau ceresc,
care se află sub lacul Titicaca.
Conform acestor legende, este firesc că
incaşii să fi readus discul lor valoros de aur în lac.
Templul era considerat a fi rodul imaginaţiei,
ceva ireal.
Până în anul 2000.
În anul 2000, o echipă italiană de scufundători şi savanţi
au explorat fundul lacului Titicaca,
după ce au găsit un drum din pietre incaşe.
Ei au urmat drumul mai puţin de 800 m,
spre centrul lacului.
Şi au descoperit un templu de 200 m x 45 m...
sub apele lacului Titicaca.
De la descoperirea templului în lacul Titicaca,
arheologii subacvatici au dezgropat 2.000 de artefacte,
incluzând obiecte de aur şi argint,
precum şi ceramică din perioada Inca.
Ar putea fi ei aproape de descoperirea
discului de aur al Soarelui din Coricancha?
Însă de ce există atât de multe povestiri în lumea întreagă
despre discuri cu puteri incredibile?
Este posibil ca acestea sunt cumva conectate
şi au un rol ascuns pentru umanitate?
Probabil dovezi suplimentare pot fi găsite prin examinarea
unei povestiri mult mai recente despre descoperirea
unui disc misterios.
Parcul Naţional Grand Teton, Wyoming.
Acest lanţ muntos maiestuos
se înalţă la peste 3.900 m deasupra nivelului mării
şi este locaţia uneia dintre cele mai remarcabile mărturii
despre interacţiunile non-umane de pe Pământ.
În cartea sa "Misterele originale dezvăluite",
publicată în 1934, inginerul minier Guy Ballard
susţine că a fost dus într-o intrare secretă
în interiorul muntelui.
Ballard susţine că a întâlnit
aceste fiinţe înălţate spiritual,
pe care în prezent le-am numi extratereştri.
Iar unul dintre ei i-a arătat, în esenţă,
un fel de deschizătură secretă în munte.
Iar el se spune că a fost dus jos prin acest puţ vast,
posibil chiar la o adâncime de aproximativ 600 m.
Pe cum coborau, ei au ajuns la această cameră,
care conţine acest obiect masiv, circular şi în formă de disc.
Iar când Ballard a întrebat ce reprezintă acesta,
fiinţa avansată i-a spus
că este în esenţă un dispozitiv de ghidare,
care ar putea avea un efect asupra minţii umane.
De ce un inginer ar vrea
să inventeze aşa ceva?
Povestirile sale sunt atât de complexe şi detaliate,
încât există motive să credem
că Ballard a intrat în contact
cu un extraterestru asemănător cu omul,
care i-a oferit o dovadă
a unui disc extraterestru, ce are capacitatea
de a coordona şi ghida oamenii pe suprafaţa Pământului.
Ar putea exista o capacitate de a utiliza anumite materiale,
cum este aurul
şi de a le impregna cu gânduri,
astfel încât probabil Înaltul Preot sau Preoteasa
acelei civilizaţii ar fi putut accesa discul,
poate printr-un proces telepatic,
pe care să-l folosească precum un diapazon,
sau o antenă care să-i conecteze
la o anumită formă de inteligenţă cosmică.
Deoarece aurul are proprietăţi speciale.
Este foarte conductiv electric,
iar metalele preţioase, cum este aurul,
au o structură chimică şi moleculară specifică.
Acestea se pot aranja în forme geometrice,
care le permit să acţioneze ca un diapazon
pentru câmpul conştiinţei.
Povestirea lui Ballard confirmă ideea
că unele dintre aceste discuri găsite în lumea întreagă
nu sunt obiecte de artă.
Acestea sunt, de fapt, obiecte aduse aici
de către extratereştri cu scopul
de a influenţa activităţile umane.
Dacă aceste discuri au capacitatea
de a coordona mintea umană să urmeze anumite căi,
aceasta ne oferă, într-adevăr, un scenariu potenţial intrigant.
Poate în anumite privinţe,
discurile înseşi sunt extraterestre,
sau ele sunt impregnate cu o anumită formă
de inteligenţă extraterestră,
care poate, în esenţă, să se manifeste spre exterior
şi să fie ambsorbită de către noi, probabil inconştient.
Dacă aceste obiecte sunt impregnate
cu conştiinţă extraterestră,
aşa cum a propus Guy Ballard,
este posibil ca multe dintre celelalte discuri enigmatice
găsite de-alungul planetei să influenţeze oamenii, de asemenea?
Probabil răspunsul poate fi găsit
prin examinarea suplimentară a Pietrelor Dropa,
care au fost dezgropate în China
şi frecvenţele electrice ciudate
pe care acestea le emit.
Spaţiul interstelar, iunie 2017.
Localizată la aproape 21 miliarde km de Pământ,
Sonda Voyager 1 de la NASA îşi continuă calea spre necunoscut.
Lansată în data de 5 septembrie 1977,
ambarcaţiunea spaţială este mai departe de Pământ,
decât orice obiect artifical care a călătorit vreodată
şi care oficial a părăsit Sistemul Solar.
Dacă obiectul va fi vreodată găsit de o rasă extraterestră,
ei vor descoperi în acesta un disc fonografic.
Scopul discului însuşi
a fost de a ne prezenta unei specii extraterestre.
Discul conţine tot felul de înregistrări audio,
care vor oferi indicii despre cine suntem,
despre sistemul nostru cultural,
sistemele noastre de ştiinţă şi matematică,
pentru a le oferi, indiferent cine îl va descoperi,
o piatră de ghidare foarte precisă,
pentru a-i înţelege pe creatorii acelui disc.
În acelaşi an, NASA a trimis un disc similar într-o capsulă temporală
la bordul sondei Voyager 2,
care a fost lansată pe o traiectorie diferită.
În ambele misiuni Voyager,
cutiile care conţine discurile de aur
au fost gravate cu simboluri, care explică cum să fie utilizate,
precum şi concepte matematice şi ştiinţifice,
care ar putea fi recunoscute de o rasă extraterestră avansată.
Ambele discuri au fost montate pe exteriorul sondelor
şi pentru a le asigura longevitate,
suprafeţele au fost galvanizate în uraniu,
a cărui timp de înjumătăţire este de 4,47 miliarde de ani.
Consider intrigant faptul că dacă noi trimitem discuri,
care conţin informaţii
despre noi ca specie, locul nostru în Univers,
atunci, este cu totul posibil, chiar logic,
ca, probabil, extratereştri foarte avansaţi
ar putea face exact acelaşi lucru.
Şi cu siguranţă, există o evidenţă în acest sens.
Xi'an, China, 1974.
În muzeul Banpo,
inginerul austriac Ernst Wegerer
fotografiază un exponat,
care prezintă două obiecte circulare ciudate.
Lui i se spune că acestea sunt Pietrele Dropa,
discurile misterioase descoperite într-o peşteră în 1938,
pe care chinezii le-au considerat imediat a fi un fals.
Misterios, în timp ce se răspândeşte vestea descoperirii,
discurile sunt îndepărtate din muzeu.
În primăvara anului 1994, am fost în acest muzeu Banpo
şi am discutat cu custodele actual al acestui muzeu
şi mi-a spus o povestire foarte stranie
despre ce s-a întâmplat la câteva zile după vizita
unui inginer Wegerer la acest muzeu.
După câteva zile, directoarea muzeului,
împreună cu două discuri de piatră care erau expuse,
au dispărut fără nici o urmă.
În timpul cercetărilor suplimentare
ale povestirii despre Pietrele Dropa
pentru cartea sa "Roswell-ul chinez",
Hartwig Hausdorf a descoperit un articol
în revista sovietică "Spoutnik",
care detaliază teste realizate pe discuri.
După lansarea în public a povestirii în anul 1962,
savantul rus Dr. Viatcheslav Saizev
a solicitat permisiunea de a studia discurile.
Pe lângă stabilirea
că acestea erau alcătuite din cobalt, fier şi nichel,
savanţii au descoperit că pietrele emit un semnal.
Savanţii acreditaţi au remarcat
că exista un curent electromagnetic ciudat,
care emana din Pietrele Dropa când acestea erau rotite.
S-a descoperit că dacă punem aceste pietre
pe un platan de fonograf obişnuit
şi le rotim cu un ac deasupra,
acestea vor crea efectiv o energie electrică.
Discurile se presupune că au fost restituite
guvernului chinez,
înaintea să poată fi realizate analize suplimentare ale frecvenţelor.
Sub o examinare suplimentară,
acea energie electrică poate fi similară cu o frecvenţă radio
sau un semnal care poate descifrat.
Şi este curios că noi realizăm acelaşi lucru
cu discurile de aur pe care le-am pus pe Voyager 1 şi Voyager 2,
direct de la NASA.
Ar putea Pietrele Dropa
şi alte discuri misterioase asemănătoare
descoperite de-alungul istoriei umane,
să aibă aceeaşi funcţie ca şi discurile NASA lansate în spaţiu?
Au acestea rolul de a ne prezenta
unei alte rase inteligente care există dincolo de Pământ?
Sau povestirile despre puterile lor supranaturale
dezvăluie un scop mult mai profund?
Probabil că indicii suplimentare pot fi găsite
prin examinarea unui disc codificat descoperit nu într-o peşteră,
ci în lanurile din Anglia.
Winchester, Anglia, 15 august 2002.
O figură extraterestră care ţine un obiect în formă de disc
a apărut misterios într-un lan
în mijlocul unui câmp de grâu.
Imaginea s-a decoperit a conţine un cod binar,
o serie de 0 şi 1
utilizate în prezent pentru a scrie date de computer.
Programatorii, care recunosc limbajul binar,
au decis să descifreze mesajul.
Când traducem acesta, era practic un avertisment.
Iar asta este ceea ce afirmă:
"Fiţi atenţi la purtătorii de daruri false şi la promisiunile lor nerespectate."
"Multă durere, însă mai e timp."
"Există bine acolo."
"Noi ne opunem amăgirii."
"Canal închis."
Unii oameni au spus: "Ei bine, este acest disc"
"un avertisment despre Cenuşiul care susţine discul?"
"Sau este discul însuşi un avertisment inteligent?"
Acest disc din lanul de grâu,
care pare a fi codat cu informaţie,
în teorie, trebuie să fie un fel de efort din partea extratereştrilor
de a comunica cu noi
şi să ne ofere informaţii de care ei cred că avem nevoie.
Şi ar putea fi posibil un avertisment pentru noi.
Ar putea numeroasele discuri misterioase
găsite în lumea întreagă,
asemănătoare cu discul reprezentat în lanul din Winchester,
să conţină avertismente pentru omenire?
Ar putea să conţină informaţie
esenţială pentru supravieţuirea viitoare a umanităţii?
Aceste discuri care au fost lăsate în urmă,
cu mesaje de la rasele extraterestre,
încearcă să ne relateze lucruri,
iar noi suntem obligaţi să aflăm ce sunt acestea.
Şi este îngrozitor că în multe cazuri,
guvernele au confiscat aceste materiale
şi aceste artefacte,
iar ei nu vor lăsa pe nimeni să mai ştie despre ele.
Va trebui să considerăm aceste discuri
ca fiind lăsate posibil pentru noi
şi că acestea sunt aici pentru a ne influenţa şi ghida.
Acestea sunt un fel de tehnologie
şi depinde de noi să aflăm
de ce aceşti extratereştri au lăsat aceste discuri aici
şi care este scopul lor final.
Aceste discuri ar putea fi foarte bine piesa centrală a studiului nostru
despre artefactele extraterestre antice.
De fapt, acestea ar putea fi foarte bine extratereştrii înşişi.
Prin realizarea acelei conexiuni,
ne aprofundăm înţelegerea despre cine sunt ei
şi ce semnifică ei pentru noi.
Există o foarte mare probabilitate
ca aceste discuri să ne apropie
şi să creeze un pod între lumea noastră şi lumile de dincolo.
Dacă numeroase discuri misterioase
găsite împrăştiate de-a lungul planetei sunt interconectate,
ar putea acestea avea un anumit rol tehnologic
dincolo de posibilitatea noastră actuală de înţelegere?
Probabil cu cât reuşim mai rapid să înţelegem deplin
mesajul din spatele acestor discuri extraterestre,
cu atât omenirea va putea să se reconecteze deplin
cu strămoşii noştri extratereştri.