Oriunde se petrec întâlniri ciudate...
apar și ei.
Sunt oameni care văd un OZN
și brusc, apar acești ofițeri de contraspionaj siniștri,
care se prezintă la locul evenimentului.
Pun întrebări martorilor și le solicită să păstreze tăcerea.
Subit, apare un bărbat, îmbrăcat în costum negru
și cămașă albă. Te avertizează:
dacă îi spui cuiva despre ceea ce ai văzut,
s-ar putea întâmpla lucruri rele cu tine sau cu familia ta.
Cine sunt „bărbații în negru”?
Bărbații în negru sunt, fără îndoială,
cele mai temute ființe din ufologie.
Pentru cine lucrează?
KNUTE Unii oameni cred că bărbații în negru
nu sunt băieți ai guvernului.
Ce vor ei?
Poate că bărbații în negru sunt păzitorii...
secretului OZN.
Există o ușă
în univers.
Dincolo de aceasta este promisiunea adevărului.
Ne cere să punem la îndoială tot ceea ce
am fost învățați vreodată.
Dovezile sunt peste tot în jurul nostru.
Viitorul este chiar în fața ochilor noștri.
Nu suntem singuri.
Nu am fost niciodată singuri.
BĂRBAȚI ÎN NEGRU Traducere și adaptare: Bică2020
Elicopterele Blackhawk coboară pe
o facilitate guvernamentală, construită pe un vârf de munte:
Observatorul Solar Național din S.U.A.
O mulțime de bărbați îmbrăcați în negru confiscă materialele,
evacuează angajații și închid amplasamentul.
Observatorul Solar Național
este un proiect științific al guvernului SUA.
Are niște senzori. Aceștia sunt îndreptați înspre spațiul cosmic;
Cercetează Soarele, alte fenomene, cerul.
Este unul dintre cele mai puternice
și profesionale observatoare solare de pe planetă.
Și, în ziua respectivă, a fost închis.
Nu s-a dat nicio explicație satisfăcătoare
în legătură cu acest eveniment.
Am descoperit un semnal din spațiul cosmic?
Am văzut o navă spațială? Am fost contactați?
Anchetatorii guvernamentali au chestionat toți martorii,
au adunat probe și le-au spus oamenilor, ferm,
să nu vorbească despre acest eveniment.
Deci, s-ar părea că acești anchetatori guvernamentali
erau de fapt „bărbații în negru”.
Dar cine sunt ei, pentru cine lucrează?
Bărbații în negru?
Agenți guvernamentali desemnați să monitorizeze
activitatea extraterestră?
Este posibil să existe, de fapt, această
forță de poliție secretă?
S-au speculat multe
despre cine sunt bărbații în negru.
Este foarte probabil să facă parte
dintr-o agenție guvernamentală din umbră,
care nu vrea rapoarte OZN venite din afară.
Guvernul a fost implicat într-o mulțime de eforturi
pentru a discredita și ridiculiza fenomenele aeriene neidentificate
și pentru a stopa raportarea incidentelor OZN.
Bărbații în negru sunt, fără îndoială,
cele mai temute și sinistre ființe din ufologie.
Bărbații în negru au fost întotdeauna descriși
de martorii oculari că poartă costume negre,
sau cu nuanțe de negru, întunecate, precum și pălării negre.
Ei sună acasă la martorul unui eveniment;
Se prezintă, de obicei, ca G-man.
Întreaga experiență se încheie cu ceea ce le spun bărbații în negru:
„Este în interesul vostru să păstrați tăcerea”.
În timp ce ideea unei adevărate forțe de poliție ET
poate părea exagerată, întâlnirile cu bărbații în negru
au fost raportate de mai bine de șapte decenii.
Și recent, au apărut noi dovezi care pot proba
existența agenției.
Scriitorul și ufologul Mike Bara
a ajuns pe insulă, pentru a investiga o întâlnire OZN
care a avut loc în 1947.
Cunoscut sub numele de „incidentul de pe Insula Maury”,
acesta este primul caz în care au apărut bărbații în negru.
Mike se întâlnește în apropierea locului incidentului
cu reporterii de investigație
Scott Schaefer și Steve Edmiston,
care au obținut recent
documente guvernamentale declasificate, despre eveniment.
Incidentul Maury Island a fost raportat pentru prima dată
de localnicul Harold Dahl, care a făcut parte
dintr-o echipă portuară neoficială,
care prelua buștenii care pluteau liberi,
proveniți de la fabricile de cherestea din apropiere.
Vorbind despre incidentul Maury Island,
ce s-a întâmplat, mai exact?
Ce pretindea Harold Dahl că a văzut în acea zi?
Așadar, pe 21 iunie 1947, Dahl se afla chiar pe insulă, aici,
pe o ambarcațiune care căuta bușteni, asta făcea.
Și în jurul orei 2:00...
au coborât șase discuri în formă de gogoașă.
Dacă mergem acolo, vă pot arăta unde s-a întâmplat.
Deci, aici a avut loc de fapt acest eveniment,
chiar aici.
Da, la marginea apei, chiar pe linia țărmului de aici.
Bine Mike, imaginează-ți că ești în barca ta.
Echipajul este format din două persoane, fiul tău și un câine.
Bun.
Și dintr-o dată, vezi șase discuri zburătoare
care trec pe deasupra bărcii tale.
Unul dintre discuri pare să aibă probleme. Se clatină.
Și imediat, ceva ca o pleavă cade din ea, urmată apoi,
câteva secunde mai târziu, de un fel de zgură topită, fierbinte.
Îți lovește barca,
îți omoară câinele, îți rănește fiul.
Și decid că trebuie să debarce, dar nu există
niciun loc unde să meargă, în afară de această plajă,
unde stăm chiar acum.
Ok.
Harold Dahl a scăpat nevătămat de sub ploaia de metal,
dar a susținut că cel mai înspăimântător
aspect al incidentului a avut loc a doua zi...
când a primit vizita neașteptată
a unui bărbat ciudat.
Un bărbat apare la casa lui Harold Dahl
și îl invită pe acesta să meargă la un prânz,
pentru că ar dori să vorbească cu Harold
despre ceea ce a văzut pe apă.
Așa că Harold merge cu acel om și, practic, acesta îl intimidează pe Dahl, așa-i?
El îi dă ceea ce credem noi acum că este
acel avertisment clasic al „Man in Black”.
- Corect. - Dacă spui cuiva
despre ceea ce ai văzut
ieri pe apă,
s-ar putea întâmpla lucruri rele cu tine sau cu familia ta.
Credem că este primul caz de bărbat în negru asociat cu
un caz OZN...
- Wow! - În istoria modernă.
Deși Harold Dahl
a fost speriat de vizita bărbatului în negru,
asta nu l-a împiedicat să povestească
editorului revistei Fate din Chicago, Ray Palmer,
despre observarea OZN-urilor,
iar editorul, la rândul său, a angajat un pilot pe nume Kenneth Arnold
să investigheze cazul.
Arnold devenise renumit pentru propriile sale observări de OZN-uri,
atunci când a pretins că a văzut nouă obiecte ciudate
zburând pe deasupra Mt. Rainier.
El a solicitat ajutorul a doi ofițeri ai Forțelor Aeriene ale Armatei SUA
pentru a investiga afirmațiile lui Dahl:
căpitanul Lee Davidson
și prim-locotenentul Frank Brown.
De fapt, au venit,
au stat de vorbă cu martorii
la hotelul Winthrop din Tacoma
și li s-au oferit mostre din acel material asemănător cu zgura.
Au plecat imediat după miezul nopții, pe 1 august 1947.
S-au urcat într-un bombardier B25,
și au zburat aproximativ 45 de minute;
Inexplicabil, spontan, avionul a luat foc.
Cei doi piloți, ofițeri de informații ai armatei,
căpitanul Davidson și locotenentul Brown,
au pierit în accident, împreună cu mostrele de zgură.
Un incendiu spontan?
Oare este posibil ca accidentul de avion
care i-a ucis pe cei doi investigatori
și a distrus dovezile pe care le obținuseră,
să nu fi fost de fapt un accident?
După acest incident,
Harold Dahl a refuzat să mai vorbească despre întâlnirea sa cu acele OZN-uri
și a ajuns chiar să insiste că a fost o farsă.
Mergi de aici, este doar o farsă!
Dar, pe măsură ce am început să investigăm
și ne-am folosit exclusiv de documente guvernamentale reale,
acestea au început să spună o altă poveste.
O poveste, dar nu a unei farse,
ci a unui om care se confrunta cu atât de mult pericol,
încât a decis să declare că povestea era o făcătură,
pe care cică el o pusese la cale.
Conform Legii privind libertatea de informare,
Schaefer și Edmiston au obținut documente clasificate anterior,
care confirmă o anchetă FBI
asupra incidentului din Insula Maury;
Unul dintre acestea a ajuns până la vârful Biroului.
Suntem în 14 august 1947,
iar acesta este un telex care a fost scris
- de însuși J. Edgar Hoover. - Wow!
Și confirmă ceea ce a fost spus de către adjunctul său.
I s-a spus că este o farsă,
pentru că acea teorie fusese injectată în mass-media;
Trei ore mai târziu,
apare un alt telex, de la agentul de teren Jack Wilcox.
El îi trimite acest text direct lui Hoover.
Concluziile trase sunt greșite.
Dahl avea de gând să spună că povestea lui era o farsă,
dar numai dacă ar fi fost interogat de autorități.
Nu mai dorea să aibă și alte probleme.
Deci asta nu este aproape ca o confirmare
a faptului că a a avut parte de presiuni
din partea acestor bărbați în negru?
În ciuda eforturilor agentului de teren FBI Jack Wilcox,
la scurt timp după acest schimb de telex-uri,
FBI a închis cazul Maury Island.
Dar, în timp ce își produceau filmul, Schaefer și Edmiston
au fost abordați de un bărbat care a susținut că ar putea dovedi
că ceea ce a văzut Dahl nu era o farsă.
Elmer Frombach Jr., care a crescut pe insula Maury,
coborâse pe aceste plaje,
cunoștea povestea de la mijlocul anilor 1960
și a găsit o mostră de zgură... în copaci.
Wow! Glumești.
Nu, deloc. De aceea am fost atât de entuziasmați când a venit la noi,
pentru că nu-l cunoșteam și nu cerusem nimic.
Vă pot duce la copac.
Putem vorbi despre asta chiar acolo.
Bine. Bine, grozav! Hai să facem asta.
- Să mergem. - Hai.
Elmer ne-a spus că a găsit bucata de zgură
încastrată în acest colț, chiar aici.
În 1966 era aici, în căutare de lemne de foc.
Și-a scos cuțitul Boy Scout și a extras fragmentul de zgură imediat.
Unde este acum această bucată de zgură?
- Unde să fie? - Se întâmplă să o am chiar în buzunar.
Chiar aici.
Hai să vedem dacă se potrivește.
- Cumva. - Vai!
Da, asta era încastrată acolo.
Se potrivește perfect. Deci asta este?
- Asta e. - Wow!
Adică îmi spui că în acest moment s-ar putea să țin în mână
- o bucată de metal dintr-un OZN? - Este posibil.
Bine, chestia asta a fost vreodată analizată de cineva?
Elmer Fromback. De fapt, l-a împrumutat
Muzeului Misterelor din nord-vest,
și ei sunt custozii.
Ne-au împrumutat-o și nouă
și lucrăm cu acești oameni pentru a vedea dacă putem obține permisiunea
de a face asta. Ceea ce, evident,
- ar fi foarte interesant. - Da.
Am învățat multe de la Steve și Scott astăzi.
Faptul că există atât de multe documente
despre interesul manifestat de FBI în acest caz,
cred că este ceva într-adevăr extraordinar.
Și că întregul fenomen „bărbați în negru” a început de fapt aici,
cu acest caz, ceea ce face să aibă o importanță istorică.
În mod curios, bărbatul în negru care l-ar fi vizitat pe Harold Dahl
nu este menționat în nicio documentație FBI
pe care Schaefer și Edmiston au putut să o obțină.
S-ar putea ca bărbatul în negru,
ca și ceilalți din organizația sa,
să răspundă în fața altei autorități, chiar mai secretă?
În 2017,
Senatul statului Washington a adoptat o rezoluție
prin care se rememorează cea de-a 70-a aniversare
a incidentului din Insula Maury.
Ne luăm un moment pentru a recunoaște impactul
fenomenului OZN care a măturat țara noastră
în vara anului 1947,
de la insula Maury până la Roswell, New Mexico.
Solicit adoptarea acestei rezoluții.
De asemenea, mă ridic în sprijinul acestei rezoluții.
În 1947, au fost văzute șase OZN-uri. Şase.
Fenomenuș nu a luat sfârșit în 1947, domnule președinte.
Incidentele continuă.
Ei continuă.
Problema aflată în fața senatului este adoptarea acestei rezoluții.
- Cine este de acord, vă rog, spuneți da. - Da.
- Cine se opune, vă rog, spuneți nu. - Nu.
Rezoluția este adoptată.
În timp ce incidentul din Insula Maury
a implicat și prima referință la bărbații în negru,
unii cercetători cred că aceștia au devenit o organizație guvernamentală oficială
cinci ani mai târziu.
În 1952, Forțele Aeriene ale SUA au organizat o unitate extrem de specializată
și extrem de secretă, numită Escadronul 4602
al Serviciului de Informații Aeriene, sau AISS.
Un document intern al Serviciului de Informații al Forțelor Aeriene,
datat 13 noiembrie 1961...
Așa-numitul „Memo Betz”...
a subliniat responsabilitățile Unității 4602:
de localizare, recuperare și livrare a vehiculelor spațiale străine prăbușite.
Deci acestea au fost unități utrasecrete
care, toate, aveau misiuni ultrasecrete.
Și pentru o scurtă perioadă din timpul Războiului Rece,
a existat ceva numit Escadronul Serviciului de Informații Aeriene.
Iar acestea au fost unități înființate la comandă,
pentru a recupera tehnologie sovietică.
Da, este posibil să fi pus mâna
pe ciudații sateliți și pe rachetele sovietice,
dar adevărata lor misiune a fost legată de OZN-uri.
Treaba lor era să meargă să adune informații
de la aeronavele prăbușite sau de la observațiile de farfurii zburătoare.
Deci, aveau o unitate de răspuns rapid și toți aveau sarcina
să ajungă la locul evenimentului
în maximum șase ore, dacă se afla în aria lor de acoperire.
În Unitatea 4602 erau bărbați foarte, foarte capabili.
Și de-a lungul timpului, este adevărat,
s-au conectat la Project Blue Book
și au fost implicați și în scrierea unor rapoarte OZN.
Unitatea 4602 poate fi, literalmente, „bărbații în negru” din viața reală.
În aceeași lună în care a luat ființă unitatea 4602,
Forțele Aeriene din S.U.A. au lansat un nou program de investigare
a rapoartelor OZN: „Proiectul Blue Book”.
iar Unitatea 4602 a fost desemnată să conducă
investigațiile din Proiectul Blue Book.
Astronomul J. Allen Hynek a fost consilierul științific
și forța motrice a proiectului Blue Book.
Dar, potrivit fiului său, Paul Hynek,
tatălui său i-a devenit rapid foarte clar că ceea ce se aștepta cu adevărat de la el
de către șefii Forțelor Aeriene ținea mai puțin de investigarea
și mai mult de demitizarea fenomenului.
Treaba Forțelor Aeriene era să găsească răspunsuri, nu adevăruri.
Așa că Hynek a fost mereu în conflict cu partenerii săi din Forțele Aeriene.
Dar, de-a lungul timpului, și-a dat seama că aici există un fenomen
Dar, de-a lungul care merită un studiu științific serios.
Proiectul Blue Book a fost al treilea dintre proiectele Forțelor Aeriene,
după Proiectul Sign și Proiectul Grudge.
Iar Proiectul Blue Book, mai ales după 1953
și după înființarea Escadronului Aerian 4602,
a fost într-adevăr un exercițiu de PR
menit să reducă isteria publică.
Proiectul Blue Book a studiat peste 12.000 de rapoarte OZN
și a reușit să identifice aeronavele
în aproape toate aceste incidente, cu excepția a 700 dintre ele.
CIA a format un comitet științific,
numit comisia Robertson,
pentru a revizui cazurile OZN nerezolvate.
Apoi, comisia a emis o recomandare top secret,
sugerând că guvernul a dezmințit în mod sistematic
observațiile de OZN-uri, susținând că raportarea unor astfel de apariții
ar putea provoca „un comportament isteric de masă”.
Mulți cercetători cred că această campanie de demolare
a fost condusă de același departament care a supervizat
și investigațiile Proiectului Blue Book: Unitatea 4602.
Escadronul 4602 avea în jur de 20 de detașamente în întreaga țară.
Și treaba lor era să meargă să adune informații
de la aeronavele sau farfuriile zburătoare prăbușite.
O mulțime de oameni cred că bărbații în negru
provin din Escadrila 4602 a Serviciului de Informații al Aviației.
Și cred că acest lucru este foarte probabil,
pentru că, dacă această forță de desfășurare rapidă există,
încadrată cu parașutiști instruiți
care vin să obțină
cât mai multe date de la locul unui accident,
pare că o parte din sarcinile lor de serviciu ar fi,
de asemenea, să restricționeze diseminarea
unor informații cu un anumot potențial, clasificate și valoroase.
Treaba lor era să răspândească dezinformarea.
Să semene în rândul publicului ideea că, dacă ai vedea un OZN,
ai putea fi nebun.
Să nu recunoașteți că ați văzut ceva ciudat pe cer,
pentru că din acel moment viața voastră se va schimba.
Puteți înțelege cu ușurință de ce oamenii au fost îngroziți
de bărbații în negru.
Când vedeți că ceva se prăbușește la sol,
telefonați la baza locală a Forțelor Aeriene.
O să vă bată cineva la ușă și vor apărea acești tipi ciudați,
care te îți vor cere, înspăimântându-vă, să nu mai vorbești despre aceste evenimente.
Tatăl meu a auzit despre bărbații în negru
de la martorii OZN care au raportat că,
după ce și-au făcut cunoscute experiențele,
au fost apoi vizitați de aceștia.
Nu știu dacă tatăl meu a avut interacțiuni reale cu bărbații în negru,
dar el le-a simțit prezența
și a vorbit despre ei.
Proiectul Blue Book
a fost anulat oficial în 1969.
Dar mulți suspectează că E 4602 a continuat să funcționeze,
în umbră, încă mulți ani de zile.
Suntem siguri că, de pe la sfârșitul anilor '50
și până în anii '80 și probabil și după aceea,
acest program a existat, poate sub un alt nume.
Lucrurile astea au fost total clasificate timp de decenii.
Apoi, în anii '80, oamenii au început să primească documente.
Unii dintre ei declară în mod deschis că misiunea lor
este să meargă să găsească resturi OZN,
dovezi ale OZN-urilor prăbușite.
Și totuși, Forțele Aeriene au continuat să nege că investighează cazurile de OZN.
„Bărbații în negru” reprezintă oare vreo agenție guvernamentală secretă
care are atât sarcina de a investiga fenomenele OZN,
cât și de a ascunde faptul că acestea sunt reale?
Dar dacă da, care este scopul acoperirii?
Potrivit multora dintre cei care i-au întâlnit,
bărbații în negru nu numai că ascund adevărul
despre vizita extratereștrilor,
dar protejează un secret și mai mare.
Veteranul Forțelor Aeriene din Al Doilea Război Mondial, Albert Bender,
a înființat una dintre primele organizații OZN din America:
Biroul internațional pentru farfurii zburătoare.
IFSB publică un jurnal trimestrial, Space Review,
pentru a împărtăși poveștile despre observațiile OZN-urilor
celor 600 de membri ai săi din întreaga lume.
Dar, la doar un an de la lansare,
Bender susține că a fost vizitat de niște bărbați ciudați, îmbrăcați în costume negre,
care i-au amenințat, atât organizația în devenire,
cât și viața.
Albert Bender a început să aibă îndoieli cu privire la ceea ce făcea,
dacă ar trebui sau nu să-și continue cercetările,
publicându-și în continuare buletinul informativ.
Și a existat un motiv foarte bun pentru asta.
De fapt, el însuși fusese vizitat și amenințat
de bărbații în negru.
Albert K. Bender a inventat termenul de
„bărbați în negru”, pentru a descrie persoanele care l-au avertizat
să nu vorbească despre OZN-uri,
să nu vorbească despre farfurii zburătoare
și, mai presus de toate, să nu vorbească despre extratereștri.
S-a speriat foarte mult
de întâlnirea cu acești bărbați în negru
și a încetat să-și publice buletinul informativ.
Și timp de un deceniu, ceea ce i s-a întâmplat a fost un mister
în rândul anchetatorilor de OZN-uri.
Deși Bender nu va vorbi public despre asta ani de zile,
el va împărtăși unele dintre experiențele sale înspăimântătoare
cu prietenul său, Gray Barker.
Gray Barker a fost un cercetător din Virginia de Vest
care îl cunoștea pe Albert Bender.
De fapt, în acel moment se abonase
la publicația lui Bender.
Când Bender a început să vorbească despre
acești bărbați ciudați, misterioși, în negru,
Barker și-a dat seama: „Uau, aceasta este o poveste foarte interesantă,
intrigantă, sinistră! ”
Bender i-a dat cu reticență o parte din date lui Barker,
dar a fost suficient, cât să-i permită lui Barker să scrie cartea sa din 1956,
Ei știau prea multe despre farfuriile zburătoare.
Cartea lui Grey Barker Au știut prea multe despre farfuriile zburătoare
i-a prezentat pentru prima dată pe bărbații în negru
unui public larg.
În carte,
Barker a descris vizita pe care a primit-o el însuși
de la un agent FBI care l-a întrebat
despre Biroul Internațional Flying Saucer
și s-a întrebat dacă agentul ar fi putut fi,
de asemenea, unul dintre bărbații în negru.
În acel moment, cei din FBI îl urmăreau pe Gray Barker.
J. Edgar Hoover a ordonat de fapt
cuiva din personalul său să meargă și să cumpere un exemplar
al cărții Ei știau prea mult despre farfuriile zburătoare a lui Gray Barker.
Hoover a fost interesat personal.
Avem o mulțime de note FBI,
note de la Hoover către agenții săi de teren,
în care discută despre investigațiile asupra discurilor zburătoare.
Și credem că era, știi,
cam obsedat de bărbații în negru.
J. Edgar Hoover a vrut să știe
cine erau de fapt acești bărbați în negru,
ceea ce indică cu putere că nu erau de la FBI.
Probabil că au venit de la
o altă agenție de informații, ori de la o altă agenție militară din S.U.A.
sau au venit complet din altă parte.
Faptul că J. Edgar Hoover încerca să adune informații
despre bărbații în negru,
ar putea asta indica oare
faptul că nu sunt afiliați nici la FBI,
nici la Escadronul 4602 al Serviciului de Informații Aeriene?
În 1962,
la nouă ani de la acea primă întâlnire terifiantă,
Albert Bender a ieșit din ascunzătoare
pentru a scrie propria carte, Flying Saucers and the Three Men,
în care a făcut o dezvăluire controversată
despre adevărata identitate a bărbațillor în negru.
Bender a spus că într-o noapte, târziu, când lucra în biroul său,
a început să se simtă brusc rău, s-a simțit amețit
și a trebuit să se întindă
și, în timp ce făcea acest lucru, a văzut trei figuri
ca niște umbre, care,
literalmente, s-au materializat prin pereți.
Erau îmbrăcați în costume negre
și ochii le erau strălucitori.
Bender a spus că bărbații în negru
au comunicat cu el telepatic.
A simțit că sunt extratereștri.
Și așa a devenit un alt mister,
un mister aflat în interiorul misterului,
cine sunt bărbații în negru?
Care este secretul?
Care este răspunsul, dacă există măcar un singur răspuns?
După întâlnirea pe care a avut-o Bender, oamenii au început să se întrebe
dacă nu cumva bărbații în negru erau de fapt extratereștri
care încercau să împiedice dezvăluirea
prezenței extraterestre pe planeta Pământ.
După 1962,
Bender a renunțat la ufologie.
Nu a fost niciun fel de campanie publicitară.
S-a îndepărtat de subiect, nu s-a mai întors niciodată.
Și o mulțime de oameni cred că bărbații în negru
l-au vizitat din nou și l-au amenințat.
Oare, întâlnirea pe care a avut-o Albert Bender
a dezvăluit adevărul despre bărbații în negru,
acela că aceștia sunt, de fapt,
extratereștri deghizați în oameni?
Poate că alte indicii se pot afla examinând
o conexiune curioasă între bărbații în negru
și ceea ce unii cred că este o entitate din altă lume,
legendarul monstru cunoscut sub numele de Mothman.
De-a lungul anilor '50 și '60,
au existat numeroase rapoarte despre întâlniri
cu bărbații în negru.
Cel mai notoriu caz era legat
nu de o observare a unui OZN,
ci de un monstru.
Pe 15 noiembrie 1966,
în Point Pleasant, Virginia de Vest,
două cupluri tinere conduceau
pe un drum întunecat, în afara orașului.
Pe când treceau pe lângă o clădire veche, au fost surprinși
de o priveliște înfricoșătoare.
Au pretins că au văzut o creatură mare, înaripată,
înaltă de șase până la șapte picioare,
de culoare gri și cu doi ochi roșii mari.
Au spus că această creatură a zburat peste mașina lor
și i-a urmărit până în oraș.
Acesta a fost începutul observațiilor Mothman.
Îngrozitorarea relatare a tinerilor
a fost preluată de presa locală și a stârnit panică în oraș.
Astfel s-a născut legenda Mothman,
iar în anul următor vor fi raportate zeci de întâlniri
cu monstrul înaripat.
Au fost raportate autorităților locale
peste o sută de astfel de întâlniri.
Au fost niște oameni care, știi, au susținut
că l-au văzut în timp ce-și conduceau mașina,
dar și oameni care au spus că l-au văzut în curtea din față.
Pentru oamenii din Point Pleasant,
misterul Mothman persistă până în prezent.
De unde a venit acest monstru?
De ce a apărut brusc în acest mic oraș?
Și poate cel mai ciudat fapt,
de ce au fost primele observări ale lui Mothman
urmate de o vizită a bărbaților în negru?
Unii oameni cred că era o ființă din altă lume.
Dovada care susține acest lucru este faptul că
mai mulți martori care l-au văzut pe Mothman
au fost de fapt intimidați
de ceea ce acum poate fi descris ca bărbați în negru.
Bărbații în negru, de obicei, sunt asociați numai cu cazurile OZN.
Oamenii care îi descriau spuneau că arătau ca niște cadavre.
They looked like pale-faced zombies
Arătau ca niște zombi cu fața palidă,
îmbrăcați în costume negre, cu pălării negre.
Am intervievat martori Mothman
care au avut apoi experiențe cu bărbații în negru.
Asta s-a întâmplat la 40 de ani după
întâmplarea la care au fost martori și erau,
în mod clar, încă traumatizați de eveniment.
Nu aveam niciun motiv să nu-i cred pe acești oameni, niciunul.
Un rezident care a susținut că a fost vizitat de bărbații în negru
a fost Mary Hyre, un jurnalist local
care a raportat despre observațiile Mothman
pentru Point Pleasant Register și Athens Messenger.
Mary Hyre a fost doar
o jurnalistă normală, legitimă,
care investiga poveștile obișnuite din oraș
și care a fost brusc cufundată
în această poveste cu Mothman.
Mary Hyre începuse să investigheze
incidentele misterioase din Point Pleasant și din împejurimi,
împreună cu un cercetător OZN din New York, pe nume John Keel.
John Keel heard about the Mothman story
John Keel a auzit de povestea lui Mothman și a decis:
„Mă duc acolo, să văd ce se întâmplă”
și, când a făcut acest lucru, s-a asociat cu Mary Hyre și cei doi
au devenit un fel de Mulder și Scully ai epocii
și au aflat o mulțime de informații,
au intervievat o mulțime de oameni.
Aceste investigații vor duce în cele din urmă
la apariția popularei cărți și, ulterior, la filmul de la Hollywood,
The Mothman Prophecies.
Dar nu toată lumea a fost mulțumită de informațiile
pe care Mary Hyre și John Keel le obțineau,
de la populație, despre Mothman.
Mary Hyre a fost vizitată de bărbați în negru,
eh, care i-au spus să nu mai scrie
despre Mothman și despre toate aceste întâlniri ciudate.
Nu mai scrie despre asta!
Nu vrei să fii implicată în asta.
Acesta este un exemplu clasic de bărbați în negru,
care nu doar terorizează și amenință martorii OZN,
ci și jurnaliștii.
A fost acesta doar un caz în plus, în care bărbații în negru
au încercat să ascundă o potențială întâlnire extraterestră?
Sau faptul că numeroși martori
au raportat că au fost vizitați și amenințați
de aceste personaje misterioase, poate indica
că aceștia protejează un secret și mai mare?
La opt mile nord de Point Pleasant
se află McClintic Wildlife Management Area,
o zonă sălbatică de 3.600 de acri,
cunoscută de localnici drept „zona TNT”.
Mulți cred că această instalație militară
din cel de-al doilea război mondial
este casa lui Mothman.
Motivul pentru care se numește „zona TNT” este pentru că
aici s-au fabricat explozivi și TNT pentru efortul de război.
Când s-a încheiat războiul în 1945,
guvernul, pur și simplu, a părăsit acea zonă.
Acolo a avut loc prima observare a lui Mothman.
Și apoi au fost câțiva oameni
care au susținut că l-au văzut în zona TNT,
lângă unele dintre clădirile părăsite.
În 1966, la câteva zile de la prima observare a lui Mothman,
locuitorii din Point Pleasant au fost surprinși
de un alt vizitator neașteptat în zona TNT:
Armata S.U.A.
Potrivit rapoartelor localnicilor,
militarii au baricadt locul
și au îndepărtat rapid pe oricine se apropia de el.
Deși nu s-a dat niciodată vreo explicație
pentru sosirea bruscă a militarilor,
unii cercetători sugerează că aceasta ar putea oferi un indiciu
cu privire la adevărul din spatele bărbaților în negru.
Există o mulțime de oameni care cred
că bărbații în negru sunt agenți guvernamentali.
Există un număr egal de oameni în comunitatea OZN
care cred că sunt de fapt extratereștri.
Adevărul este că, într-adevăr, nu știm
cine sau ce sunt bărbații în negru.
Și, de fapt, unii dintre extratereștri se pot da drept
agenți guvernamentali, pentru a intimida martorii.
S-ar putea oare ca și cei care cred că
bărbații în negru sunt agenți guvernamentali,
dar și cei care cred că sunt din altă lume,
să aibă de fapt și unii și alții dreptate?
Dar dacă da, extratereștrii joacă rolul bărbaților în negru,
sau aceștia și agenții guvernamentali
lucrează, de fapt, împreună?
Poate că mai multe indicii pot fi găsite
examinând un alt mister asociat
cu aceste personaje întunecate: elicopterele negre.
Colby Landrum, în vârstă de șapte ani,
este împreună cu bunica și prietena ei,
conducând mașina de-a lungul unui drum pustiu cu două benzi,
atunci când au o experiență care le schimbă viața.
Betty Cash, bunica mea, Vicky Landrum și cu mine
ne îndreptam spre casă, în Dayton.
Era foarte târziu noaptea. Nu mai era nimeni altcineva pe drum.
Și deodată, am întâlnit o lumină puternică.
De fapt, arăta exact ca o minge mare de foc, strălucitoare.
Probabil că avea dimensiunea unui turn de apă.
Lungă de 100 de picioare, 100 de picioare înălțime, dar în formă de diamant.
Era înconjurat
de 23 de elicoptere cu rotor dublu, Chinook.
Mie mi se părea că era
escortat de elicoptere.
După părerea mea, guvernul știa cu siguranță despre asta.
Nu există nicio altă cale în care ceva
de această dimensiune să aibă 23 de elicoptere Chinook ca escortă.
Erau în formație de escortă.
Cu siguranță, îl transportau.
Pentru cercetătorii fenomenului OZN, prezența elicopterelor
este o latură al incidentului Cash-Landrum
care îl face deosebit de interesant.
Începând cu anii 1970, întâlnirile cu bărbații în negru au fost adesea legate
de rapoarte despre elicoptere negre, fără însemne de identificare.
Un elicopter negru, care acum a devenit și el legendă,
este un elicopter care nu are marcaje de identificare.
Este invizibil, vopsit simplu, în negru
și a devenit cunoscut
ca vehiculul preferat pentru bărbații în negru.
Unul dintre cele mai năucitoare aspecte ale misterioșilor bărbați în negru
este cât de repede par să ajungă la ușa
oamenilor care au avut întâlniri recente cu OZN-uri.
Acum, dacă bărbații în negru zboară
în elicoptere negre, ei bine, un elicopter ar fi instrumentul perfect,
dacă doriți, pentru a ajunge din oraș în oraș
și a amenința oamenii foarte, foarte repede.
Elicopterele negre pot intimida fi foarte tare.
Au fost văzute concomitent de mai mulți martori credibili.
Poate că bărbații în negru
și elicopterele negre pot fi de fapt legate între ele.
Poate că sunt „bărbați în elicoptere negre”.
Ar putea fi posibil ca elicopterele
care au participat la incidentul Cash-Landrum,
să fi fost pilotate de bărbații în negru, într-o misiune de urgență
pentru a urmări și a recupera o navă spațială extraterestră?
Mulți oameni cred că ar fi putut fi un fel de
dispozitiv antigravitațional, pe care guvernul nostru l-a construit
și care a fost testat.
Alții cred că ar fi putut fi o navă extraterestră
care a avut probleme
și a intrat în atmosfera terestră și în atenția noastră
și care a fost apoi urmărită de aceste elicoptere militare.
Potrivit lui Colby Landrum,
orice a fost evenimentul la care au fost martori în acea noapte,
părea să emită niveluri periculoase de radiații.
Betty a oprit mașina.
Puteai simți căldura din obiect. Căldura a fost foarte intensă.
There was an imprint
A apărut o amprentă a mâinii bunicii mele, efectiv.
Era suficient de fierbinte, pentru că
atunci când a atins bordul, când ne-am oprit...
Adică, a apărut o adâncitură pe locul în care stătea mâna ei.
Ca urmare a incidentului, toți cei trei martori
au fost examinați pentru expunere la radiații
la un laborator condus de NASA.
JoAnne Donaldson a fost membru al echipei medicale NASA
care a efectuat examinarea.
Rolul nostru a fost să ne asigurăm
că toate citirile au fost înregistrate
corect și exact
și că totul a fost documentat în conformitate
cu protocoalele stabilite pentru efectuarea unui test de radiații.
Au primit expunere la radiații și cred pe deplin
că povestea lor a fost în întregime adevărată.
Nu a existat nicio ficțiune în acea experiență.
Mi s-a făcut greață și m-am îmbolnăvit.
Probabil a durat două-trei zile până mi-am revenit.
Bunica mea, a avut aceleași simptome,
dar a avut și vezicule pe piele.
Se deschideau tot timpul și a avut răni
timp de câțiva ani după aceea.
Betty Cash a suferit cel mai tare.
Ea a stat cel mai mult afară din mașină.
Potrivit medicilor, ea a fost cea mai expusă la radiații.
Rețeaua OZN cunoscută și sub numele de MUFON,
a investigat cazul Cash-Landrum,
iar expunerea la radiații a fost verificată ulterior
de un radiolog și a fost pusă în evidență.
Ceea ce a fost rar la acest incident este că
a fost unul dintre puținele incidente care au dus la proceduri judiciare,
deoarece Cash și Landrum au dat în judecată Forțele Aeriene
pentru rănile suferite.
Procesul a fost împotriva guvernului federal.
A fost îngropat.
Au spus doar că nu este ceva care să țină de guvernul.
Ar putea incidentul Cash-Landrum
și legătura dintre bărbații în negru
și elicopterele negre, să ofere dovezi
că Guvernul SUA lucrează, de fapt,
alături de extratereștri?
Este acesta secretul pe care bărbații în negru
îl apără atât cu atâta vigilență?
Teoreticienii ai astronauților antici spun da
și sugerează că abilitatea lor de a ascunde adevărul
se datorează unei tehnologii puternice și tulburătoare.
După 70 de ani de la incidentul din Insula Maury
și de la primii bărbați în negru care au fost văzuți,
figurile lor misterioase continuă
să capteze imaginația publicului.
Suntem încă fascinați de toate lucrurile
pe care acest incident le-a dezlănțuit din 1947.
Și este uimitoare direcția în care a luat-o.
Mai ales când urmărești
un gen de incident, mai întâi unic,
apoi îl observi și prin intermediul altor experiențe
și apoi faci o conectare a punctelor,
realizezi că a luat avânt.
Fenomenul „bărbați în negru” a evoluat, de la
stadiul de ființe extraterestre înfricoșătoare,
intimidante, fantomatice,
la un fenomen cultural.
Cred că lumea divertismentului,
în special a filmelor de la Hollywood precum Men in Black,
fac parte din dezvăluire, deoarece acele filme ne pregătesc
pentru faptul că nu suntem singuri în univers.
În timp ce întâmplările din lumea reală zugrăvesc
un tablou mult diferit de ceea ce
a fost imaginat în filme,
ambele descriu o tehnologie care poate explica modul în care bărbații în negru
au reușit să funcționeze în umbră atât de mult timp.
În filmele Men in Black,
ei folosesc acest dispozitiv special numit neuralizator.
Când acest dispozitiv este activat pe tine, tu fiind subiectul,
nu vei mai avea nicio amintire despre cele întâmplate mai înainte.
Și îți plantează idei noi în cap.
"Oh, tocmai asta ai văzut."
Și totuși, pare să existe un astfel de dispozitiv.
La bărbații în negru din cărți se menționează că
există un dispozitiv numit RHIC EDOM:
„Controlul intracerebral hipnotic radio” - EDOM,
„dizolvarea electronică a memoriei”.
Ce se întâmplă dacă într-adevăr ai putea șterge memoria cuiva
doar cu un mic flash al unui dispozitiv
și să-l faceți să uite lucruri foarte, foarte specifice?
Poate că sunt în jurul nostru tot timpul.
Poate că ceea ce credem că știm despre OZN-uri și extratereștri
este de fapt o cronologie manipulată în mod deliberat,
care crește conștiința,
care a fost controlată de bărbați în negru tot timpul.
Observațiile OZN-urilor nu s-au oprit.
Dimpotrivă.
Deci, dacă observările OZN-urilor sunt încă în desfășurare,
nu există niciun motiv să presupunem că bărbații în negru
nu mai merg să stea de vorbă cu martorii.
Și dacă au succes în misiunea lor,
nu vom auzi despre asta.
Este foarte posibil ca bărbații în negru să acționeze în continuare,
intimidând martorii
și fiind pe mai departe păzitorii secretului OZN.
Ar putea exista o prezență extraterestră pe planeta Pământ
mult mai răspândită decât ne-am imaginat vreodată?
Lucrează oamenii în negru pentru a menține umanitatea în întuneric?
Și dacă da, atunci când adevărul va ieși la iveală,
sau va fi șters pentru totdeauna din amintirile noastre?
Poate că asta s-a întâmplat deja.
Traducere și adaptare: Bică2020