Siluete înalte stau și veghează asupra Pământului.
Există o reacție la vederea acestor statui uriașe, e zidită în oameni
și se numește uimire.
Sunt ele doar mărturii ale trecutului umanității?
Oamenii încă venerează acești uriași de piatră
care au fost construiți în lumea antică.
Iar acestora le pot fi asociate proprietăți magice.
Ori au un scop mai profund?
Statuile gigantice din Tula au această înfățișare,
de piele ca de șarpe, pe vârful capului.
Deci, ne uităm
la o reprezentare a unei ființe cosmice care,
- cu mult timp în urmă, a sosit pe Pământ? - Exact.
Ar putea să ascundă cunoștințe antice,
aduse aici de vizitatori din alte lumi?
Vrem să stăm în fața acestor forme uriașe
și să le contemplăm, pentru că, odată ce suntem capabili
să ne reconectăm cu zeii, toate lucrurile devin posibile.
Există o ușă
în univers.
Dincolo de aceasta este promisiunea adevărului.
Ne cere să punem la îndoială tot ceea ce
am fost învățați vreodată.
Dovezile sunt peste tot în jurul nostru.
Viitorul este chiar în fața ochilor noștri.
Nu suntem singuri.
Nu am fost niciodată singuri.
Martie 1813.
Exploratorul elvețian Johann Burckhardt călătorește
spre nord, de-a lungul râului Nil,
când dă peste trei capete masive de piatră care ies din nisip.
Patru ani mai târziu, o săpătură temeinică relevă
un complex de temple vechi de 3.200 de ani.
Templul Abu Simbel, așa cum este cunoscut acum,
conține unele dintre cele mai mari statui de piatră
construite vreodată în lumea antică.
În 1244 î. Hr., egiptenii au construit,
într-un munte, un incredibil complex de temple
dedicat lui Ramses cel Mare.
Aceste statui sunt colosale.
Au o înălțime de 64 de picioare.
Și egiptenii care ar vizita Abu Simbel,
l-ar vedea pe regele lor, faraonul lor,
ca pe acea măreață ființă, asemănătoare cu Dumnezeu în perfecțiunea sa.
Iar oamenii ar înțelege că regele lor,
faraonul lor, era, de fapt, un zeu întrupat.
În anii 1960,
templul a fost demontat cu atenție
și mutat pe un teren mai înalt, pentru a face loc barajului Aswan.
Inginerii care au supravegheat eforturile de relocare,
au acordat o atenție specială operațiunii, pentru a se asigura că
atât alinierile geografice, cât și cele astronomice
ale site-ului original au rămas intacte.
De două ori pe an, pe 22 februarie și pe 22 octombrie,
razele soarelui, în zori, trec prin intrarea în templu.
Lumina parcurge 185 de picioare
printr-o mare sală cu giganți din piatră și,
timp de 20 de minute, strălucește direct
asupra statuilor sculptate ale zeilor egipteni Amun,
Ra-Horakhty și a faraonului Ramses II,
situate la capătul templului.
Aceste statui colosale din piatră
au mai mult decât un scop artistic,
au un scop politic.
Acest scop, ni se spune, se concentrează în jurul ideii
că aceste statui colosale sunt niște emițătoare.
Ele sunt utilizate ca un mecanism de atragere
a energiilor cosmice, forțe cosmice
care pot fi apoi emise în zona înconjurătoare.
Se pune întrebarea... aceste vibrații cosmice sunt folosite
doar într-un sens religios,
sau la mijloc este, mai degrabă, un scop tehnologic?
În timp ce savanții convenționali consideră că, pentru egipteni, noțiunea de
statui de piatră care posedă energie este pur simbolică,
teoreticienii paleo-astronauților cred că
aceasta a fost menită să fie luată la propriu.
Și sugerează că dovezile pot fi găsite examinând ideile similare
pe care le au și alte civilizații din lumea antică.
În unele de societăți antice, oamenii asociau
aceste statui cu un fel de energie.
Pentru ei, acele statui erau vii.
Aveau chiar o conștiință. Aveau putere în ele.
Unele dintre cele mai cunoscute statui uriașe din lume
sunt capetele „moai” pe care le găsim pe Insula Paștelui,
care au fost de fapt utilizate de băștinași
ca mecanism conductiv pentru a atrage „Mana”,
puterea spirituală.
Am constatat că și în Copán și probabil și la Gobekli Tepe este prezentă aceeași idee.
Aceste statui colosale din piatră
sunt mai mult decât simple statui.
Este oare posibil
ca statuile antice din piatră găsite în întreaga lume
să fi fost construite pentru a servi unui scop tehnologic?
Deși ideea poate părea forțată,
geologii subliniază că piatra
nu este chiar atât de lipsită de viață pe cât ar putea părea.
Și stâncile și noi suntem făcuți din același lucru, mai exact: Materie.
Iar materia, toată, vibrează, toate lucrurile au o frecvență.
Totul are energie.
Când te uiți la o piatră, aceasta nu este doar
un simplu obiect, neînsuflețit, ci are de fapt o grămadă
de diferite tipuri de minerale.
Iar aceste minerale sunt ca o rețetă pentru un amestec de tort.
Ele pot forma tipuri diferite de lucruri.
Mama Natură are propria sa carte de bucate, ca să zic așa.
Pietrele îți dau un sentiment diferit.
Adică, unele pietre se vor simți calde.
Altele se vor simți reci.
Alele vor avea de spus o dramă despre ele.
Piatra prelucrată posedă un foarte primordial sentiment.
Adică, anticii erau atrași de ea.
Toate acestea, radiațiile pe care le primim de la telefoanele mobile,
sunt, la modul aproape ironic, dacă le cercetezi...
singurul lucru de care încercăm să scăpăm, tehnologia
și EMF cu care suntem bombardați în fiecare zi...
de fapt le primim de la acele pietre.
Cele mai multe pietre au propriul lor câmp magnetic slab.
Iar alte roci
au un câmp magnetic propriu mai pronunțat.
Și anumite pietre acționează ca și conductori de energie.
Iar eu cred că anticii știau asta.
Dintre toate mineralele capabile să conducă
și chiar să genereze forme electromagnetice de energie,
cele mai eficiente și, uneori, cele mai puternice,
se găsesc în granit.
Granitul roșu a fost folosit foarte mult în Egiptul antic.
Dar de ce?
Se crede că a fost atât de folosit pentru că era
foarte, foarte puternic din punct de vedere energetic.
Acest lucru este parțial legat de
efectul piezoelectric al cuarțului,
deoarece granitul are cam 55% cuarț în componență,
iar atunci când cuarțul este supus
unei presiuni exterioare, este generat acest efect,
iar roca emite sarcina electrică rezultată.
Găsit din abundență în aproape toți uriașii de piatră antici
descoperiți în întreaga lume,
inclusiv în statuile de la Abu Simbel din Egipt,
sunt binecunoscute proprietățile piezoelectrice ale cuarțului.
Astăzi, cuarțul este utilizat
pentru cel mai puternic dispozitiv de stocare a datelor
creat vreodată: cristalul de memorie 5D Superman.
Unul dintre noile moduri de stocare a datelor la care lucrează oamenii de știință
este cristalul de cuarț 5D.
Acesta este un mod de a păstra o densitate imensă de date
într-un obiect relativ mic.
Acesta este un mod incredibil de sigur și durabil de codificare a datelor,
deoarece datele sunt de fapt
codificate fizic în cristal.
Este acolo acolo pentru totdeauna,
până când acel cristal de cuarț este distrus...
În 2018,
antreprenorul Nova Spivack a folosit un cristal de cuarț 5D
pentru a crea o bibliotecă spațială permanentă
și l-a trimis pe orbită cu o rachetă Space-X Heavy Falcon.
Cuarțul este foarte stabil. Este un cristal.
Nu se modifică, nici măcar în miliarde de ani.
Așa că, dacă stochezi datele în cuarț,
va fi practic pentru veșnicie.
La Universitatea din Southampton din Anglia,
dr. Peter Kazansky îi demonstrează scriitorului
și adeptului teoriei astronauților antici Andrew Collins,
cum funcționează această nouă tehnologie a cristalelor de cuarț 5D.
Câte de multe informații ai putea pune
în această mică bucată de sticlă de cristal?
- 800 de discuri Blu-ray? - Da.
Această mică bucată de sticlă de cuarț poate stoca
aceeași cantitate de informații ca 600 de smartphone-uri standard.
Iar cantitatea de unități de cuarț 5D necesară pentru a stoca
întreaga Bibliotecă Britanică ar putea încăpea într-o cutie de pantofi.
Deci, potențial, toate informațiile din lume
pot fi acum stocate pe termen nelimitat.
Pentru a demonstra cum funcționează tehnologia,
dr. Kazansky transferă o copie a Bibliei pe o unitate cu cuarț.
Ceea ce vedem acum aici, în acest caz,
este chiar prima etapă de convertire a Bibliei
în date care ar putea fi stocate într-unul dintre aceste cristale de memorie.
Laserul trimite impulsuri în sticla de cuarț,
producând o rețea de puncte sau voxeli de dimensiuni nano.
Un dispozitiv de stocare tradițional, cum ar fi un CD, stochează informațiile în pixeli,
iar fiecare pixel poate conține un bit de informație.
Într-o unitate cu cuarț,
fiecare voxel poate conține opt biți de informații.
Așa că aici este stocată întreaga Biblie,
în acest mic cristal de memorie.
Deci, potențial, acum acest cristal ar putea fi păstrat pentru totdeauna.
Este incredibil.
Tehnologia pe care dr. Peter Kazansky și alții
o dezvoltă este încă la început,
dar este oare posibil ca o anumită formă de unități de memorie cu cuarț
să fi existat în lumea antică?
Civilizațiile antice aveau în mod clar tehnologii foarte avansate
pentru lucrul cu piatra.
Aveau tehnologii avansate pentru lucrul cu cristalul
și cu metalul.
Ar mai fi de pus o întrebare, rezonabilă de altfel:
dacă o civilizație anterioară a fost atât de avansată
încât a putut construi o piramidă,
ar fi putut oare să codifice și unele date într-o formă
pe care noi nu am descifrat-o încă?
Ar putea fi adevărat că
în uriașii de piatră ai lumii antice
sunt stocate cantități masive de date?
Poate că mai multe indicii pot fi găsite
examinând capete de piatră colosale
descoperite în America Centrală, care sunt încărcate magnetic.
Iunie, 2019.
O echipă de cercetători de la MIT, Harvard și Yale
anunță că au descoperit
anomalii magnetice neobișnuite în capetele de piatră colosale
atribuite Monte Alto,
o civilizație mezoamericană care a apărut în jurul anului 1800 î. Hr.
Unele dintre aceste statui au câmpuri magnetice foarte puternice.
Creatorii acelor sculpturi erau perfect conștienți
de existența unor câmpuri magnetice,
ceea ce i-a șocat pe arheologii moderni.
Ei credeau că această cultură destul de primitivă
era conștientă de magnetism și că de fapt au ales
anumite roci din cauza câmpului lor magnetic.
În Mexic, s-a descoperit că statui similare,
create de civilizația olmecă,
emit anomalii magnetice.
Dimensiunile acestor capete complicat sculptate,
variază de la aproape cinci,
la peste 11 picioare înălțime,
cea mai mare statuie cântărind aproximativ 50 de tone.
La fel ca sculpturile din Monte Alto,
majoritatea acestor capete au fost realizate din bazalt.
Bazaltul conține cantități mari
de fier și magneziu.
Olmecii au determinat cu atâta precizie
unde se află câmpurile magnetice,
încât au sculptat de fapt structura în jurul acestor anomalii.
Atunci când oamenii de știință au folosit un magnetometru
în preajma statuii de piatră,
au observat că în jurul nasului, obrajilor sau bărbiei...
câmpurile magnetice sunt mai puternice.
Marile capete ale olmecilor sunt realizate din bazalt.
Bazaltul este o materie vulcanică.
Iar cea mai apropiată sursă de bazalt, față de multe dintre aceste capete,
este cam la 100 de mile.
Și mai este interesant un lucru,
deoarece eu nu cred că bazaltul
este pur și simplu așa de ușor de sculptat în forma capului.
Bazaltul este dens. Este o rocă foarte, foarte grea, o piatră densă
și este foarte dificil să lucrezi cu ea,
ca să nu mai vorbim de cioplitul cu instrumente rudimentare din silex,
deoarece silex-ul are alt nivel pe scara Mohs în ceea ce privește densitatea
și este un material mult mai moale decât bazaltul,
deci este dificil de înțeles
cum au sculptat aceste statui, iar detaliile complicate
de pe unele dintre ele sunt incredibile.
Cu acești uriași de piatră, relamente se pune întrebarea
de ce autorii lor aleg aceste tipuri specifice de roci,
cum ar fi granitul și considerăm că este datorită faptului
că are o structură foarte cristalină
și este, de asemenea, bun conducător de electricitate.
Găsim bazalt, care este de origine vulcanică
și repet, acesta este foarte magnetic.
Și astfel, din nou, poate fi un bun conducător
pentru diferite scopuri.
Deci, ce se întâmplă aici?
Au ales în mod specific anumite tipuri de roci,
din motive tehnologice?
Când ne uităm la modul în care anticii selectau anumite roci,
care aveau proprietăți magnetice sau aveau o anumită
energie, ne întrebăm de unde ar fi putut să știe
despre toate proprietățile acestor pietre.
Au primit aceste informații
de la extratereștri?
Extratereștri?
Este oare posibil ca vechilor oameni din Mesoamerica
să li se fi oferit instrucțiunile pentru a sculpta aceste capete uriașe de bazalt,
de către vizitatori extratereștri?
Dar dacă da, de ce?
În ceea ce îi privește pe teoreticienii astronauților antici,
În ceea ce îi privește pe teoreticienii astronauților antici, răspunsul este simplu:
au intenționat să îi utilizeze pentru stocarea datelor.
În 2017, IBM a făcut o descoperire imensă în domeniul stocării datelor.
Au descoperit cum să stocheze 201 GB de date
pe un centimetru pătrat de bandă.
Asta înseamnă că o bandă magnetică
de mărimea palmei
poate conține la fel de multe date ca 330 de laptopuri.
Banda magnetică, fâșia magnetică, este realizată, practic,
din particule magnetice, foarte, foarte mici.
Aceste particule sunt lipite
pe partea din spate a unei benzi subțiri.
La baza funcționării stau micile particule de metal,
care sunt de dimensiuni microscopice,
care, se aliniază după un anumit model,
cam ca niște șanțuri de pe o bandă video.
Și ai avea nevoie de un alt echipament,
similar cu cel care le-a aliniat de fapt,
pentru a interpreta modul în care aceste particule sunt aliniate.
Și încă folosim acest procedeu pentru stocarea datelor de rezervă.
Așadar, iarăși trebuie să ne întrebăm dacă aceste statui
nu erau de fapt dispozitive care aveau stocate informații
care ar putea fi extrase din ele,
cam ca un hard disk de computer sau ceva de genul acesta.
Și deci există energie asociată cu ele.
Majoritatea oamenilor nu își dau încă seama,
când se uită la unele dintre lucrările de artă
sau la unele dintre sculpturile sau la statuile pe care le-au făcut anticii,
cum de au știut anticii despre câmpurile magnetice?
Cum au înțeles?
Ei bine, poate există acolo o tehnologie
pe care astăzi nu o înțelegem.
Am privit aceste obiecte
în primul rând la nivel macroscopic...
cum arată...
dar poate există informații în interiorul lor,
codificate folosind nanotehnologie.
De ce este asta probabil?
Pentru că noi înșine facem același lucru.
Încercând să stochezi informații
pentru mii sau milioane de ani,
ajungi la aceleași materiale fizice și la celeași soluții
pe care ipoteticii extratereștri antici
și-au dat seama și cum să le folosească.
Dacă extratereștrii au învățat civilizațiile timpurii
cum să codifice datele în piatră,
așa cum sugerează teoreticienii astronauților antici,
ce informații au încercat oare să păstreze?
Poate că mai multe indicii pot fi găsite examinând
o serie de sculpturi megalitice
care se află în jungla din Honduras.
Misterioșii giganti de piatră înfățișează un conducător divin,
care putea vedea atât trecutul,
cât și viitorul.
Acest sit antic,
situat adânc în jungla Peninsulei Yucatán,
a servit drept unul dintre cele mai importante centre urbane
ale imperiului Maya.
Mayașii au prosperat între anii 2000 î. Hr. și 900 d.Hr.,
și sunt renumiți pentru vastele lor cunoștințe de astronomie,
matematică, scriere și arhitectură.
Maya a fost una dintre cele mai longevive
și mai expansive civilizații pe care planeta noastră le-a cunoscut vreodată.
Din punct de vedere geografic, au acoperit o zonă
care pornește din vârful peninsulei Yucatán,
în Caraibe,
până la coasta Pacificului din Guatemala.
S-a răspândit în ceea ce este astăzi Mexic și Honduras.
S-a crezut că marele oraș Copán a acoperit la un moment dat
o suprafață de aproximativ zece mile pătrate,
cu o populație de 20.000 de oameni.
Dar cândva, prin secolul al IX-lea,
acest incredibil oraș Maya a fost abandonat,
locuitorii săi au dispărut
și orașul a fost înghițit de junglă.
Ruinele din Copán
includ zeci de statui și stele din piatră, sculptate în mod elaborat,
care îi înfățișează pe conducătorii semi-divini ai orașului Copán.
Aceste figuri mai mari decât ființele reale,
acoperite cu scrieri hieroglifice,
oferă o descriere interesantă a modului în care culturile antice
venerau cerurile.
Copán este un loc în care
chiar și arheologii sunt de acord
că tărâmul ceresc
a fost reconstruit pe Pământ, pentru a arăta asemenea cu el, dar dedesubt,
iar în Copán avem un nivel intermediar,
expus acolo, în această uimitoare structură arheologică.
Teoreticianul paleo-astronauților, Giorgio Tsoukalos,
călătorește la Copán pentru a se întâlni
cu renumitul arheolog maya David Sedat,
care a fost implicat în săpăturile din acest loc
timp de mai bine de trei decenii.
David, este o mare plăcere să te cunosc!
Ei bine, am așteptat cu nerăbdare acest moment.
Sunt sigur că ai multe lucruri pe care vrei să le arăți.
Acesta este... Da, da.
Deci, David, la ce ne uităm aici?
Ei bine, aceasta este Marea Piață.
Are peste 100 de metri... Este mai mare decât un teren de fotbal.
Și asta este porțiunea sudică a Marii Piețe,
unde se află majoritatea marilor giganți de piatră
pe care ai venit să-i vezi.
Înainte de a examina mai de aproape giganții de piatră din Copán,
Giorgio a fost invitat să exploreze tunelurile subterane
de sub Templul 16.
Uh, ai grijă pe unde calci și fii atent la cap.
- Nu e prea înalt locul. - Oh, wow, da!
Bine, uau, uită-te la acest tavan!
Este incredibil!
Aici, arheologii au descoperit că structura,
despre care se crede că a fost construită în anul 776 d.Hr.,
îngloba complet un templu mai vechi, numit Rosalila.
Giorgio a găsit Templul lui Rosalila
deosebit de interesant pentru că a putut vedea
unele dintre aceste figuri din stuc chiar în prim plan.
Și aceste imagini îl vor uimi,
cred, absolut.
Uită-te la asta.
Acest lucru este extraordinar.
Vreau să zic, pentru mine,
arată ca un tip cu o cască și cu un regulator
sau un microfon în dreptul gurii.
- Incredibil! - Este considerat
o figură ancestrală.
Eu văd un astronaut cu o cască pe cap,
dar știi, redat de cineva care nu are nicio idee
despre cum arată un astronaut.
Nu, acest lucru este cu adevărat extraordinar.
Templul Rosalila este unul dintre nenumăratele exemple
despre care arheologii înșiși spun
că a fost dedicat cinstirii
așa-numiților zei cerești, ființele cerești.
Extraordinar, arheologii vorbesc pe limba mea!
Singurul lucru pe care trebuie să-l mai facă este
să schimbe sintagma „ființa cerească” în „extraterestră”.
On the grounds at Copán
Pe terenul de la Copán sunt 15 monumente care se numesc „stelae”.
Cele mai cunoscute dintre acestea au fost construite
în timpul domniei de 36 de ani a regelui Uaxaclajuun Ub'aah K'awiil,
mai cunoscut sub porecla de 18 lepure.
Este pentru prima dată când stau
lângă unul dintre acestea.
De necrezut!
Ce spun glifele de pe această statuie
sau stelă specială aflată aici?
Aceasta este o reprezentare
a celui de-al 13-lea conducător, pe care l-am poreclit 18 lepure.
Și astfel, i-au arătat că îl consideră a fi personificarea
înaltului zeu al lui Copán, Juun Ajaw,
care era un zeu al cerului.
Aha, ființa supremă!
Și decorațiunile de pe coafură și alte atribute
arată că este o zeitate a cerului.
Acest lucru este uimitor pentru mine, pentru că aici nu avem doar
o statuie care înfățișează ceva, care este o imagine,
o imagine sculptată, dar pe laturile ei, pe care găsim înscrisuri,
glifele sculptate vorbesc despre o zeitate a cerului.
Acum, când mă uit la așa ceva,
mă gândesc imediat la o tehnologie neînțeleasă.
Pentru că, imaginați-vă, dacă un popor de acum 1.000 sau 2.000 de ani,
deși era inteligent,
a avut totuși un cadru de referință tehnologic,
trebuie să recunoaștem, primitiv.
Nu inteligența lor era primitivă,
ci doar cadrul lor de referință tehnologic.
Desigur, vreau să mai adaug la asta ideea
că totul arată legătura dintre cosmos și acest spațiu viu al omenirii,
în toate sensurile sale.
Și apropo, am mai văzut modelul acela de frizură, de acolo,
și în altă parte a planetei Pământ.
Și anume în Mesopotamia, unde îi vezi pe Enki
și pe zeița Ishtar, cu o coafura identică sau similară.
Și, apropo, și Enki și Ishtar erau zeități ale cerului.
Deci, aceste referințe despre zeii cerului există nu numai aici,
nu doar în Mesopotamia,
ci în fiecare cultură veche, indiferent de continent.
Deci, faptul că avem aceste exemple peste tot în lume,
mă face să cred că acesta a fost un extraterestru în carne și oase,
pe care strămoșii noștri l-au interpretat greșit ca fiind Dumnezeu.
De ce? Pentru că au venit din cer.
Arthur C. Clarke a spus foarte bine bine că:
„Orice tehnologie suficient de avansată
nu se poate distinge de magie”.
Imaginează-ți că îi arăți stră-străbunicului tău
- un smartphone. - Corect. E adevărat!
Dintr-o dată, ai devenit magician, vrăjitor.
Când vorbim despre tehnologie,
îmi imaginez, că într-o zi din viitor,
tehnologia va fi astfel încât vom putea scana
stela care se află aici și vom detecta rezonanțele
din interiorul structurii cristaline a piatrei.
Cu alte cuvinte, să constatăm că acestea erau mari bănci de cipuri de memorie.
Mari bănci de cipuri de memorie?
Pentru Giorgio, faptul că David Sedat, un arheolog renumit
și una dintre autoritățile cele mai importante în materie de Copán,
este de părere că acești uriași de piatră ar putea
stoca informații despre lumea antică,
este o revelație uluitoare.
Dar poate și mai extraordinară este următoarea figură
pe care David Sedat intenționează să i-o arate.
În timp ce explorează ruinele de la Copán
alături de renumitul arheolog maya David Sedat,
teoreticianul astronauților antici Giorgio Tsoukalos,
tocmai a fost informat despre o teorie uluitoare
despre giganții megalitici din piatră, care punctează peisajul.
Acestea erau uriașe bănci de cipuri de memorie.
Wow!
- Bine. - Și, poate, folosind algoritmul adecvat,
am reuși să ne întoarcem în timp,
să privim spectacolul, să auzim sunetele și tot ce s-a întâmplat
în acest spațiu sacru și poate așa
vom răspunde la unele dintre întrebările pe care le-ai pus.
Multumesc pentru aceasta.
Oh, apreciez asta foarte mult!
Este oare posibil ca acești uriași de piatră mayași
să fi fost proiectați în așa fel
încât să poată stoca digital date valoroase,
la fel ca așa-numitele cristale Superman de astăzi?
Fiecare lucru pe care îl facem... folosind un telefon, folosind un laptop...
toate creează o cantitate de date.
Chiar creăm date, în mod pasiv.
Avem microfoane și camere multiple pe toate dispozitivele noastre.
Nu știm când ar putea fi preluate și stocate
pe un server.
Sau atunci când expediezi ceva pentru cineva.
Folosind Bluetooth și stocarea bazată pe cloud,
transferăm date de la unul la celălalt
și ar fi folositor să colectăm această bogăție masivă de informații
și să stocăm aceste date undeva.
Am învățat multe despre modul în care civilizațiile antice au înțeles
sistemul nostru solar și lumea lor.
Aceste civilizații aveau tehnologii avansate pentru lucrul
cu piatra și metalul și, în unele cazuri, cu cristalele.
Încă nu știm cum au făcut ce au făcut.
Este rezonabil ca, având în vedere că aceste monumente există,
să le analizăm pentru a vedea dacă se mai află în ele
și alte straturi de informații codificate.
Dacă aceste statui ar fi, de fapt, dispozitive
care au înregistrat informații,
vă întrebați dacă nu cumva avem aici, de asemenea,
dovezi, înmagazinate în statuile din Copán,
că extratereștrii au venit pe această planetă.
Ar putea deține oare anticii giganți de piatră din Copán,
la fel ca sute de alți monoliți de piatră
găsiți pe tot cuprinsul globului pământesc,
codificate informații prețioase
despre lumea antică?
Și, dacă da,
ar putea deține, de asemenea, dovezi ale contactului extraterestru?
În ceea ce îi privește pe teoreticienii astronauților antici,
răspunsul este un „da” apăsat.
Și pentru a-și demonstra punctul de vedere,
ei susțin că una dintre chei poate fi găsită
examinând elaboratele sculpturi
aflate pe ceea ce se numește „Stela C”.
Aceeași pe care David Sedat o consideră cea mai incredibilă.
Inscripția de pe această parte începe la o perioadă
echivalentă cu 5 decembrie 711.
La miezul acelei nopți,
Calea Lactee se afla exact deasupra,
pe cerul tropical de aici.
Textul spune, în continuare,
că acest lucru s-a mai întâmplat și cu 4.600 de ani înainte.
Și există o implicație puternică dacă el a fost,
la fel ca în noaptea aceea, martor la acest eveniment ceresc.
Martor la acel eveniment?
Este posibil oare ca domnitorul descris pe stelă,
cunoscut sub numele de 18 lepure,
să fi putut observa un eveniment astronomic
care a avut loc cu mai bine de 4.000 de ani înainte de vremea sa?
Permite-mi să îți arăt cum apare povestea
de cealaltă parte.
Bine, hai să vedem!
Uite aici, tipul ăsta are barbă.
Ei bine, da, acesta este, încă, 18 lepure,
dar aa o vârstă înaintată, când a atins o mare înțelepciune.
Stela ne spune că a asistat la această conjuncție astronomică
a Căii Lactee și în urmă cu două milioane de ani.
Acum două milioane de ani?
- Acum două miloane de ani. - Deci, această stelă de aici...
Iar el a fost martor.
Adică, el asistă la această conjuncție astronomică
a Căii Lactee cu două milioane de ani în viitor.
- Chiar așa? - Chiar așa.
- Asta este extrordinar! - Deci, aceste pietre
trebuie privite ca personaje supranaturale
care pot călători în timp,
simultan înapoi și înainte.
Tocmai mi-ai aruncat mintea în aer!
Personaje supranaturale,
care pot călători în timp?
Dacă statuile din Copán au fost create cu adevărat
ca un mijloc de stocare a unor cunoștințe antice valoroase,
așa cum sugerează teoreticienii astronauților antici, atunci cum și de ce
s-a pierdut această cunoaștere,
împreună cu cheile necesare pentru a le debloca secretele?
Poate că alte indicii se pot găsi
examinând o serie de alți giganți de piatră misterioși,
care au fost îngropați adânc sub pământ.
45 mile de Mexico City.
Stând de pază în vârful unei piramide înalte de 30 de picioare
dedicată zeului șarpelui cu pene Quetzalcoatl
sunt patru figuri impunătoare de războinici,
fiecare cu o înălțime de peste 13 picioare.
Principalul templu al orașului se numește
Templul Quetzalcoatl.
În vârful ei sunt patru coloane foarte mari
sub formă de războinici.
Arheologii au atribuit statuile
civilizației toltece care a precedat aztecii
și a ocupat regiunea în jurul anului 750 d.Hr.
La fel ca și capetele olmece din Mexic și statuile Monte Alto din Guatemala,
acestea sunt sculptate din bazalt
și cântăresc opt tone și jumătate fiecare.
Aceste statui gigantice din Tula...
aveau o serie de caracteristici ciudate,
dar deosebit de notabil este faptul că
unele dintre ele au trei degete.
E ca și cum băieții ăștia
stau în interiorul unor costume sub presiune...
au prinse un fel de pachete pe piept
și pe cap au ceva
ce seamănă cu niște căști.
În timp ce arheologii convenționali identifică statuile
drept războinici tolteci,
identitatea lor reală este necunoscută.
De fapt, nu există nicio modalitate de a identifica
cu exactitate cine le-a sculptat,
când au fost sculptate
sau în ce scop.
De asemenea, curios este faptul că nu au fost găsiți
acolo unde stau acum.
Au fost găsiți sub pământ, la adâncime,
ca și cum ar fi îngropați în mod deliberat.
La Tula, au îngropat intenționat aceste statui.
Și asta doar pentru a elimina puterea
care le-a fost asociată.
Se găsesc numeroase statui, în întreaga lume,
intenționat vandalizate,
deoarece credința este că, astfel, puterile statuilor sunt anulate.
Pare superstiție, dar se pare că anticii
au înțeles cu adevărat o mulțime de concepte
pe care noi nu le-am priceput.
Se spune că faimoasele statui de pe Insula Paștelui
erau vii și aveau un anume fel de putere în ele.
Dar în cele din urmă, a avut loc o revoluție pe Insula Paștelui.
Și au fost nevoiți să omoare statuile.
Ar fi rupt gâtul statuii.
Ceea ce au făcut astăzi arheologii
a fost să le ridice la loc pe platforme, au pus capetele la loc.
De fapt, aceste statui au avut, oare, vreo energie sau vreeo putere
de care oamenii erau conștienți și i-au și influențat pe localnici?
Este oare posibil ca informațiile
stocate în uriașii de piatră antici ai lumii,
sau energia pe care o conțineau aceștia,
să fie considerate atât de puternice și atât de periculoase
încât să trebuiască să fie îngropate sau distruse în mod deliberat?
Poate că alte indicii se vor găsi
examinând exact acolo
unde se află multe dintre aceste statui monolitice pline de cuarț.
Un lucru pe care îl vedem în mod constant, peste tot în lume,
este că siturile antice sunt construite
pe site-uri și mai vechi.
Și de ce sunt speciale aceste locuri?
Au o putere în ele.
Fac parte dintr-o rețea nodală.
Iar anticii au așezat statui gigantice în aceste locuri nodale
și au asociat aceste statui
cu energia care a ieșit din ele.
În 1972, Ivan T. Sanderson,
un cercetător al misterelor lumii,
a remarcat un model distinct care a apărut
atunci când a marcat pe o hartă locații cunoscute
pentru tulburările lor magnetice ciudate.
Lista sa... care a inclus Triunghiul Bermudelor,
Marea Diavolului, la sud de Japonia
și Insula Paștelui...
a dus la obținerea unei formațiuni distincte, care înconjura globul.
Alți cercetători au dezvoltat de atunci lucrările sale
și au cartografiat propriile rețele complexe la nivel mondial,
bazate pe structuri sacre
și pe regiuni încărcate electromagnetic ale Pământului.
Locuri precum Machu Picchu,
Marea Piramidă, Templul Kailasa din India,
sunt considerate, toate, puncte nodale
pe rețeaua mondială.
Și ceea ce s-a întâmplat în lumea antică
este că ei au construit
giganți de piatră, prin care ar putea să se acordeze
acestei energii cosmice.
Rețeaua mondială este de fapt văzută ca o ușă interdimensională.
Aceste locuri sunt văzute
ca portaluri, sau porți, către alte sisteme stelare.
Este oare posibil ca unele civilizații extrem de avansate
să fi fost responsabile nu numai de instruirea omul timpuriu
pe care să-l învețe cum să fabrice giganți de piatră megalitici,
ci și ce tip de material să folosească și unde să le așeze?
Și, dacă da, erau ei interesați să extragă energie de pe Pământ,
pur și simplu pentru a alimenta unitățile de memorie,
sau ar fi putut să servească altui scop,
chiar mai profund?
Unul care le-a permis să transmită nu doar date,
ci și pe ei înșiși?
La 43.000 de mile deasupra Pământului,
patru nave magnetosferice multiscalare
zboară în formație prin câmpurile magnetice ale planetei.
Misiunea lor este de a înregistra date legate de punctele x
în care câmpul magnetic al Pământului
și cel al Soarelui se contopesc,
formând un portal neîntrerupt
de la Pământ la Soare.
Sunt în desfășurare, chiar acum,
studii care să determine unde și de ce se deschid aceste portaluri.
Acest lucru s-ar putea conecta cu ușurință la vechea credință
că există portaluri care aduc energie cosmică
pe Pământ și că statuile de piatră
devin recipiente pentru aceste energii cosmice.
Poate că giganții de piatră sunt portaluri x în sine,
unde oamenii se pot conecta cu extratereștrii,
într-un mod energetic și,
eventual, pot călători de acolo, fizic,
către alte civilizații, prin aceste portaluri.
Portaluri? Este oare posibil ca uriașii de piatră
să servească drept porți interdimensionale,
permițând nu numai transmiterea și primirea datelor,
ci și a formelor de viață extraterestre?
Faptul că aceste statui
au fost îngropate, ridică întrebarea:
nu ar fi trebuit să fie lăsate îngropate?
Dacă transportau, fizic, ființe extraterestre,
nu cumva i-am reactiva potențial,
dezgropându-i și plasându-i
în locașurile lor originale?
Giganții de piatră pe care îi vedem împrăștiați pe planetă,
reprezintă un adevăr cosmic profund,
care este acela că am fost cândva conectați
cu ființele divine
sau cu ființele cerești
și am pierdut această conexiune.
Deci, reașezând acei giganți de piatră
sau recuperându-i,
ne reconectăm de fapt
cu aceste ființe divine, cu ființele cerești,
prin intermediul acestor statui de piatră.
Dacă am fi putut înțelege în întregime acest sistem,
un sistem care aparent nu funcționează complet în acest moment,
prin reconstruirea unor statui uriașe
în anumite locuri de pe această rețea mondială,
am putea fi capabili să reconstruim acel sistem mondial
care era funcțional.
Și, probabil, plasat de extratereștri.
În anumite privințe, cred că facem asta chiar acum,
încet, puțin câte puțin.
Statuile de la Abu Simbel, din Egipt.
Stelae-le Copán din Honduras.
Capetele olmece din Mexic.
Moaii Insulei Paștelui.
Toate au fost găsite fie îngropate, fie sparte,
dar de atunci au fost readuse
la plasamentele lor inițiale.
Dacă uriașii de piatră ai lumii antice
au funcționat într-adevăr ca portaluri
pentru ca ființele din alte lumi să călătorească pe Pământ,
ar fi posibil ca, fără să vrem, să deschidem o cutie a Pandorei...
una pe care strămoșii noștri s-au străduit să o închidă?
Dacă este adevărat, probabil că semnalele stocate
în uriașii de piatră ai lumii au fost deja transmise
și primite.
Comunicarea deja a început.
Și timpul de contact este mai devreme decât credem.
Traducere și adaprate: Bic@2020