Enorme figuri umanoide
care coboară din stele.
Vechile noastre învățături midrashice ne învață
că atunci când rasa Adamică a coborât pe Pământ,
acestea erau ființe înalte de aproximativ 10 metri.
Structuri masive,
construite cu pietre care cântăresc mii de kilograme.
Arhitectura ciclopică
este asociată cu ciclopii,
uriașii cu un singur ochi.
Inseamnă într-adevăr ceva
aproape imposibil de realizat.
Am auzit oare bine că unele dintre aceste blocuri de piatră
au până la 30 de tone fiecare?
Da.
Adică, este incredibil.
Se spune că mormintele misterioase
conțin schelete gigantice.
M-am dus personal acolo
și am măsurat chiar eu mormintele.
Chiar și în mormintele mai mici,
ai putea pune un uriaș de 3 până la 4 metri.
Ar putea fi adevărate legendele antice
despre uriașii din Marea Mediterană?
Giganții erau un fapt. Au existat.
Ai legende care spun despre Giganți,
ai structuri incredibile
și atunci trebuie să te întrebi: care sunt originile lor?
Există o ușă
în Univers.
Dincolo de aceasta se află promisiunea adevărului.
Ne cere să punem la îndoială tot
ceea ce am învățat vreodată.
Dovezile se găsesc peste tot, în jurul nostru.
Viitorul se află chiar în fața ochilor moștri.
Nu suntem singuri. *ANCIENT ALLIENS*
Nu am fost niciodată singuri. Season 16 Episode 04
"GIGANȚII DIN MEDITERANA"
Traducere și adaptare: Bic@2020
Mediterana.
Această mare interioară maiestuoasă,
care se întinde pe aproape 1,6 milioane de km. pătrați,
a fost supranumită „incubatorul civilizației occidentale."
Clima temperată și solul fertil
au permis nașterea unora dintre cele mai mari civilizații de pe Pământ,
inclusiv mesopotamienii,
egiptenii, perșii, fenicienii,
grecii și romanii.
De-a lungul Mediteranei,
au existat mari civilizații.
Arta lor, filozofia lor,
descoperirile lor științifice,
cunoștințele acumulate, sunt puternic legate
de rădăcinile antice ale civilizației occidentale.
Este într-adevăr impresionant
cât de sofisticate erau culturile mediteraneene antice
în ceea ce privește înțelegerea astronomiei,
astrologiei și matematicii,
mergând înapoi, în timp, până la babilonieni.
Fiecare civilizație a dezvoltat inovații
care au modelat lumea modernă.
Astronomii mesopotamieni au conceput calendarul de 12 luni.
Marinarii fenicieni au fost pionieri în navigația cu ajutorul stelelor de pe cer.
Filozofii greci au stabilit principiile
guvernării democratice și ale procesului cu jurați.
Fiecare cultură avea cuvântul scris, artele
și, curios, povești despre Giganți.
Există legende cuspre uriași,
care apar în toată zona Mării Mediterane.
Istoricul roman Dio Cassius a scris
că uriașii au cutreierat pământurile înainte de erupția Muntelui Vezuviu.
Noi numim asta mitologie,
dar în acel moment erau văzute ca adevărate.
Există istorisiri despre oameni care interacționează
cu acești uriași și adesea se află în conflict cu ei,
în poveștile grecești despre Gigantomachie.
Există o poveste, în Gigantomachia,
despre o mare bătălie care a avut loc între locuitorii Olimpului
și rasa Giganților.
Giganții joacă rolul principal
în poveștile grecești timpurii.
În Gigantomachia, aceste figuri ciudate, enorme,
care nu sunt nici zei, nici oameni,
se luptă pentru controlul cerurilor.
Giganții erau de fapt descendenți ai titanilor.
Și, de multe ori, oamenii îi confundă pe unii cu ceilalți.
Dar se spune că uriașii s-au născut
din Gaia și din Uranus
și de aici derivă numele.
Hercule a fost un personaj esențial între zeii care i-au învins pe giganții
din Gigantomachia.
Victoria lui Hercule asupra Giganților
a fost numită Pompeii
și se spune că orașul antic Pompeii
ar fi fost numit astfel în cinstea acestei izbânzi.
Povești cu uriași pot fi găsited
în tradițiile culturilor antice din întreaga lume.
Triburile native din sud-vestul american
au povestit despre o rasă de giganți cu părul roșu,
curios de asemănătoare cu relatările
poporului celtic din Europa,
care au descris giganți cu părul roșu numiți Tuatha Dé Danann.
În India, primele texte sanscrite îl descriu pe Buddha
ca pe un uriaș cu o înălțime de trei metri.
Iar pe Insula Paștelui, tradițiile locale spun că
enormele statui moai din piatră au fost ridicate de Giganți.
Dar, în ceea ce îi privește, teoreticienii astronauților antici susțin că
volumul incredibil de mare de povești găsite în zona Mării Mediterane
și detaliile conținute în ele,
pot indica faptul că această parte a lumii a fost un punct de sosire
pentru ființele gigantice care au venit pe Pământ
de pe altă planetă.
Avem o mare concentrare de astfel de povești
în zona mediteraneană.
Le găsești în Grecia,
în Italia și în Sumeria antică.
Deci, la ideea că, la un moment dat,
Giganții au cutreierat pe pământurile acelea,
trebuie să îți pui întrebarea, cine au fost acești Giganți?
Care sunt originile lor?
Dacă adevărații Giganți au trăit odată alături de oameni,
așa cum sugerează unele texte antice,
oare au lăsat în urmă vreo dovadă fizică
a prezenței lor pe Pământ?
Teoreticienii astronauților antici sugerează că
răspunsul ar putea fi găsit examinând
o altă rasă de uriași din tradiția greacă.
In the 7th century BC,
În secolul al VII-lea î.Hr., poetul Hesiod a scris despre Ciclopi,
un grup de uriași responsabili de construirea
unor incredibile structuri din piatră.
Cciclopii erau uriași cu un singur ochi.
Ei sunt constructori. Sunt meșteri.
Pot face lucruri. Fac armuri.
Ei fac arme.
Sunt capabili să construiască ziduri și porți,
și sunt divinități foarte importante.
În Marea Mediterană, există structuri
despre care se crede că au fost construite de Giants.
Una dintre acestea este Poarta Leului din Micene.
Se spune că aceasta a fost construită de ciclopi.
Și motivul pentru care se spune asta este că,
datorită arhitecturii ei...
se numește "zidărie ciclopică",
care este de obicei realizată din pietre mari, așezate una peste cealaltă.
Ar fi putut Giagnții din viața reală
să construiască în Mediterana
structuri care să fi supraviețuit ravagiilor timpului
și să rămână în picioare până în prezent?
În ceea ce îi privește, teoreticienii astronauților antici
răspund cu un „da” răsunător.
Și nu doar unul sau doi...
ci mii.
În mijlocul Mării Mediterane,
chiar la sud de Sicilia, se află insulele Malta.
Cu trei insule locuite
care acoperă o suprafață de aproximativ 200 de km pătrați,
este una dintre cele mai mici țări din lume.
Dar această mică națiune se mândrește
cu nu mai puțin de șapte structuri megalitice enorme,
care conțin unele dintre cele mai masive pietre de sine stătătoare
din lume.
Malta este un loc incredibil,
deoarece acolo se află
unele dintre cele mai mari situri megalitice din toată Europa.
Templele de pe insulele Malta și Gozo
sunt mai vechi cu peste o mie de ani
decât piramidele din Egipt.
They are the earliest monumental architecture in the world.
Se pare că această arhitectură
s-a dezvoltat chiar aici, în Malta.
Istoricii convenționali cred că
primii locuitori ai Maltei
au venit aici din Sicilia, în 5200 î.Hr.
Astăzi, structurile de piatră ridicate pe insulele malteze
sunt considerate de către arheologi
unele dintre cele mai mari creații ale constructorilor antici
care se găsesc oriunde, pe Pământ.
Unul dintre cele mai vechi situri megalitice din Europa
este un loc numit Ggantija, de pe insula malteză Gozo
și acesta a fost de fapt cel mai vechi templu de sine stătător din lume,
înainte ca Gobekli Tepe să fie descoperit.
La momentul construirii templelor din Ggantija,
în jurul anului 3500 î.Hr.,
nu mai era nimeni altcineva în lume care să facă așa ceva.
Unele ziduri ale templului din Ggantija
au o înălțime de peste 20 de metri...
și sunt încă în picioare, nu au căzut niciodată.
Există foarte puține în construcții în lume care ar putea supraviețui
timp de 5.000 de ani, așa cum a făcut Ggantija.
În timp ce o structură care durează 5.000 de ani
este uimitoare,
mulți cred că aceste clădiri megalitice ar putea fi mult mai vechi.
Dar istoricii clasici nu sunt capabili să explice
cum au reușit constructorii antici să aranjeze cu atâta precizie
pietrele masive... Fiecare cântărind peste 20 de tone...
Înainte de a fi inventate scule metalice
sau chiar roata.
Astăzi, nici macaralele moderne nu le pot ridica.
S-ar părea că lucrătorii din Malta
aveau o tehnologie specială,
care depășește probabil propriile noastre capacități.
"Ggantija" is translated from the Maltese
into "place of the Giants,"
„Ggantija”, tradus din malteză înseamnă „lăcașul giganților”
sau „locuință făcută de uriași”.
Întotdeauna s-a numit așa.
Se spune că ar fi fost zidită
de o zeiță uriașă, Sunsuna,
care a construit-o în timp ce alăpta un copil.
În Malta, arheologii sunt de acord
cu legendele locale
conform cărora giganții au construit structurile antice ale Maltei.
Dar cine erau acei Giganți?
Aceștia nu sunt zei.
Aceștia sunt zei falși.
Sunt extratereștri, dacă vreți.
Oare Mediterana
găzduia o rasă de ființe colosale, în urmă cu mii de ani?
Și dacă da, s-au născut pe Pământ,
sau au venit din altă parte?
Poate că mai multe indicii pot fi găsite examinând
o altă structură megalitică misterioasă din Malta,
una care are o conexiune cosmică foarte specifică.
Qrendi, Malta
Situat pe accidentata coastă de sud a insulei principale,
acest sat istoric găzduiește un misterios templu megalitic,
numit Mnajdra.
Acest complex este format din structuri de piatră
care sunt așezate într-un model trifoliat,
cu trei camere circulare, interconectate.
De fapt, există trei temple în complexul Mnajdra.
Templul de sud pare a fi aliniat special
pentru a funcționa ca un calendar solar.
Templul este aliniat astfel încât la echinocții,
deci de două ori pe an, când ziua și noaptea sunt perfect egale ca durată,
soarele răsare exact în coridorul central
și luminează tot templul, până în spate.
Pentru alte perioade ale anului, există alte pietre
care reflectă zorii solstițiului.
Arheologii convenționali estimează că cel mai vechi templu
de la Mnajdra a fost construit cândva, în jurul anului 3600 î.Hr.,
de către aceiași constructori care au construit și templul Ggantija.
Conform folclorului local,
uriașii au fost acești constructori antici.
Ideea că templul a fost facut de Giganți
vine de la faptul că este o construcție imensă!
Nu exista nicio modalitate prin care oamenii obișnuiți să poată stivui
toate aceste pietre și să creeze astfel de clădiri mamut.
Trebuia să fie Giganți.
În 1992,
profesorul Paul Micallef de la Universitatea din Malta,
a publicat o carte în care susținea că Mnajdra
este cu mii de ani mai veche decât cred istoricii
și datează construcția cam pe la 10.200 î.Hr.
El a ajuns la această concluzie, deoarece pe baza înclinării axei
Pământului, în acel moment din istorie,
în dimineața solstițiului de vară,
un fascicul de lumină ar fi pătruns prin intrarea principală
a templului Mnajdra și ar fi luminat direct
în centrul pietrei de altar.
Singurul mod în care acest lucru putea fi realizat
ar fi fost posibil doar dacă Mnajdra a fost construit special în acest scop,
având în vedere efectul final.
În perioade uriașe de timp, răsăritul Soarelui
la solstițiul de vară se mută în alte părți ale cerului.
Acest fenomen astronomic se numește precesia echinocțiului
și reprezintă oscilația Pământului pe o perioadă de aproape 26.000 de ani.
Dacă analiza lui Paul Micallef este corectă, această construcție
ar fi mai veche decât cele ale primelor civilizații cunoscute ale Pământului,
cu aproximativ 6.000 de ani.
Așadar, cum au fost construite structuri megalitice atât de sofisticate,
cu alinieri astronomice precise,
pe o insulă izolată,
cu mii de ani înainte de apariția civilizației?
Teoreticienii astronauților antici sugerează că locuitorii din Malta au primt de la Giganți
cunoștințele necesare pentru a realiza acest lucru
și că aceștia nu erau ființe de pe acest Pământ.
Presupunem automat că extratereștrii aceștia
ar putea fi ceea ce noi descriem astăzi drept extratereștrii „gri”.
Dar mai mult ca sigur că... ne vom confrunta
cu faptul că aceste specii, probabil că sunt mult mai diferite
decât am crezut până acum.
Astrofizicienii spun de obicei că,
cu cât planeta este mai mare, cu atât este mai mare câmpul ei gravitațional.
Și, în teorie, dacă unii extratereștri sunt adevărați giganți,
chiar și de două ori mai mari decât noi, de exemplu,
poate că vin de pe planete
care sunt, de fapt, mai mici decât Pământul,
au o gravitație mai mică și,
prin urmare, viețuitoarele de acolo cresc mai mari decât noi.
Ar fi cu putință oare ca templele megalitice
din Malta să fi fost construite de o civilizație pierdută,
care a prosperat în urmă cu 12.000 de ani,
posibil cu ajutorul ființelor uriașe
care au coborât din cer?
Misrah Ghar il-Kbir.
Situată pe coasta de sud-vest a Maltei,
această regiune găzduiește unele dintre cele mai năucitoare formațiuni
găsite oriunde pe planetă,
o rețea complexă de șanțuri săpate în stâncă,
cunoscută pur și simplu sub denumirea de „urme de roți de căruță”.
Liniile de căruță din Malta
au un ecartament de aproximativ patru metri.
Sunt distanțate uniform.
Unele dintre ele sunt lungi de sute de metri.
Altele, kilometri.
Aceste incizii paralele din roca de bază
au fost identificate ca fiind niște șanțuri făcute de roțile de căruță,
deoarece chiar așa arată.
Ce erau ele cu adevărat, care era scopul lor,
nu știm.
There's nothing written.
Nu există nicio modalitate de a afla.
Dar sunt multe.
În unele locuri,
acestea sunt atât de încrucișate și de complexe,
încât zona a fost numită „Clapham Junction”,
după gara din Londra.
Autorul Gordon Weston
studiază această ciudată anomalie
de mai bine
de un deceniu și, în 2010, a scris o carte numită
„The Maltese Cart-Ruts: Unraveling an Enigma”,
în care examinează diferitele teorii
despre modul în care s-ar fi putut forma.
Deci, Gordon, spune-mi ce crezi.
Ei bine, ai... ce, ai studiat asta o jumătate din viață?
Absolut. Da.
Practic, nu puteai conduce o căruță pe aici.
Căruța s-ar fi făcut țăndări.
Primii cercetători s-au uitat la acele vehicule
care ar putea roade piatra,
pentru că așa se pare că s-a întâmplat.
Erau trei dispozitive de acest gen.
Primul dispozitiv la care s-au oprit, a fost sania.
Probabil cea mai veche formă de transport folosită de om.
Dar au descoperit că sania s-ar fi blocat imediat.
Deci, au fost analizate alte două dispozitive de transport.
Unul a fost targa.
Sunt folosite de indienii de la câmpie
pentru a-și transporta lucrurile din tabără în tabără.
Problema este că parii folosiți ar fi mai largi decât aceste șanțuri
atunci când ating pământul.
Următorul dispozitiv se numește tobogan.
Este o platformă de încărcare cu doi trăgători pe ea.
Este o idee fantezistă și ridicolă.
Experimente practice arată că... pur și simplu nu funcționează.
Știința este inutilă în rezolvarea aceastei probleme.
Nu există nicio metodologie
care să poată fi aplicată științific pentru a oferi o explicație acestor șanțuri.
Deci, în Golful Sf. George,
într-un oraș numit Birzebbuga,
există câteva perechi de șanțuri
care merg direct în Marea Mediterană.
Sunt celebre. Ai dreptate.
Este interesant să vezi că șanturile merg drept în mare.
De asemenea, se spune că veneau și de pe cealaltă parte a golfului.
Dar acum, acolo sunt construcții peste ele.
Deci, cum explici asta?
S-ar putea să ne uităm
la o tehnologie pe care nu o înțelegem.
Șanțurile se duc direct în mare.
Sub apă, oamenii s-au scufundat și le-au găsit la câțiva kilometri distanță.
Deci, din două, una: fie nivelul mării a crescut,
fie terenul s-a scufundat, sau poate ambele.
În ultima eră glaciară,
nivelul mării a fost cu 100 de metri mai jos.
Așadar, s-ar fi putut întâmpla ca, acum 10.000-15.000 de ani,
insulele să fi fost locuite de oameni care foloseau
aceste așa-numite jgheaburi de căruță
pentru a transporta pietre pe insulă.
Potrivit geologilor,
ultima eră glaciară s-a încheiat în jurul anului 10.000 î.Hr.
Se poate oare ca existența acestor jgeaburi
să se coroboreze cu constatările profesorului Paul Micallef,
care a susținut că templul Mnajdra
a fost construit acum mai bine de 12.000 de ani?
Poate că și mai descumpănitor pentru cercetători
este faptul că aceste caneluri misterioase
nu sunt limitate la insulele malteze.
Aceste urme de căruțe
se găsesc și în Tunisia și în Sicilia.
Deci, par să se raporteze la un popor
care ocupă toate aceste zone.
Pot oare, așa-numitele jgheaburi,
să fie rămășițe ale unei vaste rețele de transport
care a existat în toată Marea Mediterană
în urmă cu aproximativ 12.000 de ani?
Ar putea fi ele dovezi fizice
care să susțină poveștile despre Giganți?
Poate că alte indicii pot fi găsite
pe o altă insulă mediteraneană,
una care deține structuri antice din piatră,
cunoscute sub numele de „Mormintele uriașilor”.
Sardinia, Italia
Situată la 116 mile vest de peninsula italiană,
această insulă pitorească din Mediterana
se mândrește cu munți colțuroși, pajiști aride
și plaje cu nisip alb.
De asemenea, găzduiește
multe structuri antice, misterioase, din piatră,
similare cu cele găsite în Malta, la doar 640 de km distanță.
Sardinia este probabil mai bine cunoscută
pentru abundența sa de structuri numite „nuraghe”.
Și acestea sunt turnuri conice,
de obicei trunchiate în partea de sus,
astfel încât să existe o bază plată.
Există aproximativ 7.000 de astfel de nuraghe
pe care oamenii de știință le-au descoperit în Sardinia,
deși acest număr ar putea ajunge la 20.000 sau mai mult.
Aceste nuraghe
sunt făcute din bolovani uriași de bazalt.
Sunt așezate în turnuri și ziduri
și în camere ca fagurii din stup.
Arheologii habar nu au cum au fost construiți.
Ei presupun că s-au construit rampe uriașe
pentru a căra tot acest material,
ceea ce pare puțin probabil, sincer,
când ești acolo și vezi bolovanii aceia.
Potrivit arheologilor convenționali,
aceste structuri au fost construite de Nuraghe,
o civilizație despre care se crede că a locuit pe insulă
acum aproape 4.000 de ani,
apărând prin 1800 î.Hr.
și dispărând misterios în jurul anului 200 d.Hr.
Printre miile de structuri antice
găsite în Sardinia,
poate cele mai derutante pentru cercetători
sunt mormintele megalitice
despre care se spune că au fost construite pentru Giganți.
Există aproape 800 de așa-numite „Morminte ale uriașilor”
găsite în Sardinia.
Și motivul pentru care sunt atribuite Giganților
este pentru că sunt morminte remarcabil de lungi,
de obicei cu dale de piatră în ele,
și par extraordinar de mari.
Există multe controverse
cu privire la motivele pentru care au fost construite aceste morminte.
Mai precis, pentru cine au fost construite?
Eu însumi am mers acolo și am măsurat personal mormintele.
În mormântul cel mai mare,
ai putea așeza un uriaș de 3 până la 4 metri înălțime.
Un uriaș de 3 până la 4 metri?
Ar fi putut ciudatele mormintele din Sardinia
să conțină, cândva, cadavrele unor uriași?
Dar dacă Sardinia găzduia o rasă de ființe colosale,
cine erau acestea?
Cagliari, Sardinia.
2014.
Muzeul Național de Arheologie
vernisează cea mai nouă expoziție a sa,
o serie de statui enorme din piatră,
cunoscute în mod colectiv sub numele de „Giants of Mont'e Prama”.
Deci, Giganții din Mont'e Prama
sunt uriași din piatră, foarte înalți,
care au fost găsiți pe coasta de vest a Sardiniei,
în 1974.
De atunci, s-au făcut numeroase săpături
și, peste 40 dintre statuile care îi reprezintă pe acești uriași din piatră,
cu înălțimi de peste 2,5 metri, au fost acum reconstituite
din bucățile care au fost găsite acolo.
Giganții din Mont'e Prama sunt
statui din piatră cu un aspect foarte ciudat.
Și ceea ce îi face atât de bizari
sunt fețele lor.
Din toate punctele de vedere,
fața arată ca o replică
a robotului C-3PO.
Și faptul că arheologii
sugerează că acestea sunt replici
ale populației locale...
Și chiar îi numesc „Giants of Mont'e Prama”...
Trebuie să îți pui întrebarea:
ce anume au încercat să sculpteze strămoșii noștri?
Dacă aceste statui
îi înfățișează pe uriașii care au trăit odată pe insulă,
așa cum sugerează teoreticienii astronauților antici,
ce ar putea dezvălui aspectul lor ciudat
despre ei?
Poate că mai multe indicii pot fi găsite
examinând un alt mister antic din Sardinia:
cele peste 300 de monumente din piatră
împrăștiate pe insulă, cunoscute sub numele de menhiri.
Un menhir este un monument megalitic,
alcătuit dintr-o singură piatră înfiptă în pământ
și care se ridică vertical, în sus.
De obicei sunt destul de mari
și au o semnificație religioasă.
Astfel de meonumente găsim peste tot în lume,
dar cele din Sardinia sunt foarte interesante,
deoarece au adesea sculpturi
cu un fel de formă umană abstractă,
cu capul în jos, ca și cum cineva s-ar scufunda din cer spre Pământ.
Și nu a existat nicio explicație cu privire la
ceea ce reprezintă, exact, acestea.
Unii cercetători au sugerat
că reprezintă
oameni care coboară din cer și care împărtășesc altora din știința lor.
Ceea ce este incredibil este că oamenii-păsări
sau cultul oamenilor-pasăre există în întreaga lume.
De fapt, cu cât te întorci mai mult în trecut,
vezi sculpturi și statui
reprezentând ființe care au aripi.
Chiar mai devreme decât îngerii,
aveți parte de imagini ale oamenilor, sus, pe cer,
dotați cu aripi fixe, ca un avion modern.
Deci, trebuie să vă întrebați dacă nu cumva strămoșii noștri
au văzut mașini cu aripi, sus pe cer.
Dacă statuile gigantice
găsite pe insula Sardinia
descriu extratereștri,
așa cum sugerează teoreticienii astronauților antici,
atunci este oare posibil
ca menhirele să dezvăluie de fapt
în ce fel au sosit acești vizitatori pe Pământ?
Teoreticienilor astronauților antici,
ideea uriașilor care coboară din ceruri
le amintește de poveștile
unui alt popor mediteranean antic:
sumerienii.
Această civilizație, despre care
arheologii cred că a existat
în același timpuri în care au fost sculptate menhirele din Sardinia,
a lăsat consemnări scrise despre ființe uriașe care au venit din cer:
Anunnaki.
Anunnaki sunt așa-numiții zei creatori
ai Sumeriei și Babilonului antic.
Strămoșii noștri credeau
că acestea sunt ființe magice divine,
descrise ca descinzând din cer.
Există tot felul de bazoreliefuri pe pereți,
artefacte și inscripții
care îi descriu pe Anunnaki
stând împreună cu populația sumeriană.
Sunt întotdeauna descriși ca ființe mai mari,
de o statură mai înaltă.
Acest lucru este interesant,
deoarece pe insula Sardinia
se află o piramidă imensă, mare, trunchiată,
cu o rampă lungă care se îndreaptă spre ea.
Este realizată din piatră locală
și pare să arate
mai mult ca un ziggurat din Sumeria antică.
Deci, Anunnaki erau în vreun fel legați
de legendele giganților de pe insulă?
Este oare posibil ca o rasă de ființe gigantice,
cunoscute de sumerieni sub numele de Annunaki,
să fi vizitat insula Sardinia în trecutul îndepărtat?
Și dacă da, oare
Sardinia ar putea deține dovezi că giganții
nu numai că au existat în toată Marea Mediterană,
ci și că au origini extraterestre?
Teoreticienii astronauților antici spun „da”
și sugerează că dovezi suplimentare pot fi găsite
examinând zidurile antice
care încă se află în ceea ce a fost odată chiar inima
Imperiului Roman.
Ferentino, Italia.
Iunie 2019.
Susținătorul teoriei astronauților antici, Giorgio Tsoukalos,
se află în inima peninsulei italiene,
la aproximativ 80 de km sud-est de Roma.
Această zonă a Italiei, cunoscută sub numele de Latium,
a fost considerată epicentrul civilizației romane.
Situată la 480 km est de Sardinia
și la 960 km nord de Malta,
localitatea Ferentino este conectată și ea
la poveștile despre uriași.
Giorgio este dornic să investigheze
masivele ziduri megalitice ale orașului antic,
considerate a fi unele dintre cele mai bine realizate construcții din Italia.
Pentru cunoștințele de specialitate, el a apelat
la istoricul local Danila Bracaglia.
- Danila? Vorbește italiană... - Giorgio.
- Bine ai venit în Italia și în Ciociaria. - Mulțumesc.
Asta este... frumos!
- Ce poți să-mi spui despre această zonă? - Ei bine,
Ferentino, unde ne aflăm astăzi,
este de fapt cunoscut pentru aceste construcții,
zidurile megalitice,
așezate, conform tradiției, chiar de către Zeul Saturn.
În regulă. Pentru mine este fascinant,
deoarece acesta este unul dintre motivele pentru care sunt aici.
Ce poți să-mi spui despre mitologiile legate de Saturn
de aici, din această zonă?
Deci, cele cinci orașe ale lui Saturn sunt, toate,
situate la câțiva kilometri unul de altul
și numele tuturor orașelor începe cu litera „A.”
Alatri, Arpino,
Anagni, Atina și Ferentino.
Al cărui nume original era Atino.
The tradition says,
Tradiția spune că orașele au fost fondate de Saturn și de Titani.
În mitologia greacă,
Titanii erau semi-zei, aveau o statură enormă
și, în cele din urmă au fost înfrânți
de proprii lor copii, Olimpienii.
Saturn este numele roman pentru Titan Cronus,
tatăl lui Zeus
și unul dintre zeii primari ai Romei antice,
după care sunt numite atât planeta Saturn,
cât și ziua de sâmbătă.
Vechii romani au scris
că Saturn a domnit odată ca rege pământean
alături de Janus, în timpul unei epoci de aur,
pe vremea când zeii umblau printre oameni.
Ar putea fi oare adevărat faptul că Saturn și Titanii
nu sunt doar produse ale mitologiei,
ci au existat de fapt pe Pământ
și au fost responsabili pentru construirea
structurilor megalitice găsite în toată zona Mării Mediterane?
Așadar, Danila, unde suntem acum?
Aceasta este una dintre porțile de intrare în oraș.
Și aici este de fapt punctul perfect
în care poți înțelege stratificarea timpului.
Vezi mai întâi blocurile uriașe din vremea pre-romană,
apoi blocuri mai mici... ridicate în timpul epocii romane
și, în cele din urmă, pe cele de deasupra, din Evul Mediu.
Deci, practic, poți vedea...
structura megalitică, apoi pe cea romană,
- iar apoi pe cea din epoca medievală. - Exact!
- Bine. - E ca și cum ai citi o carte de istorie.
Deci, deoarece este evident că oamenii au trăit aici
de mii de ani și...
și aveau tehnici de construcție diferite.
Unele dintre ele, cum ar fi construcțiile megalitice,
sunt pierdute,
așa că nu știm exact când au fost realizate.
Știi dacă toate aceste cinci orașe ale lui Saturn
- au ziduri ciclopice? - Da.
Toate au astfel de ziduri,
megalitice sau din pietre uriașe,
iar unele dintre ele sunt mai bine conservate decât altele.
Vreau să spun, este incredibil!
Iar această regiune nu este singurul loc care are ziduri din acestea.
De exemplu, le avem și în Grecia.
Dar ceea ce este și mai fascinant
este că avem ziduri similare pe cealaltă parte a lumii,
în Sacsayhuamán, Peru.
Deci, în locuri complet opuse ale planetei,
avem stiluri de construcție similare,
dacă nu identice.
Conform teoriei astronaților antici,
Saturn a fost unul dintre zeii fondatori
ai civilizației de pe Pământ,
așa că ideea că acest lucru ar fi avut ceva de-a face
cu o vizită extraterestră, pentru mine,
este fascinantă.
Sardinia. Ferentino.
Dacă arealul Mării Mediterane a găzduit într-adevăr Giganți,
unde s-au dus aceștia?
Unii teoreticieni ai astronauților antici cred că
urmele acestor uriași pot fi găsite și astăzi pe Pământ,
ascunse în ADN-ul nostru.
Porto Torres, Sardinia.
Octombrie, 1953.
Excavatoarele, care efectuează o săpătură arheologică
în ceea ce a fost prima colonie a Imperiului Roman de pe insulă,
au făcut o descoperire uimitoare.
Într-un loc numit Porto Torres,
în 1953,
s-a raportat că în zonă au fost descoperite două schelete înalte de peste 2,4 metri,
cu podoabe funerare și mobilier din bronz
și alte astfel de lucruri, chiar în interiorul mormântului,
sugerând că într-adevăr Giganții au existat în Sardinia.
Schelete complete de uriași
au fost dezgropate
în pământul Sardiniei,
în special printre ruinele nuragice.
Am intervievat două persoane
care au lucrat la excavarea ruinelor nuragice
din orașul Sardara,
sub Biserica Santa Anastasia.
Ambii au declarat că au dezgropat,
la intervale de timp diferite, mai multe schelete de uriași,
care aveau între trei și patru metri înălțime.
Mai multe schelete uriașe,
înalte de trei până la patru metri?
În mod curios, aceasta este aceeași dimensiune pe care o au multe dintre
așa-numitele morminte ale uriașilor, găsite prin toată Sardinia.
Dar dacă au fost într-adevăr descoperite astfel de oase masive,
ce s-a întâmplat cu ele?
Unii cercetători cred că
aceste descoperiri au fost în mod deliberat ascunse.
Auzim aceste povești, dar nu avem nicio dovadă ca sunt adevărate.
Totul a fost luat.
De exemplu, o altă relatare, din anii 1950...
A fost relatarea unui domn, care a asistat
la dezgroparea unor astfel de oase, la ferma sa, pe când era copil.
Și apoi au sosit niște oameni, în mașini mari, negre,
oameni cu aspect oficial,
și au ridicat oasele acelea în toiul nopții.
Când vine vorba de
presupusa descoperire a scheletelor uriașe,
faptul că oasele au dispărut, sugerează o acoperire, sau o farsă?
În timp ce scepticii spun
că multe dintre aceste povești provin din surse dubioase,
există cel puțin o descoperire care a fost documentată
de una dintre cele mai vechi universități din lume.
În 1892,
s-a dat un comunicat care spune că oamenii de știință
de la Universitatea din Montpellier din Franța au studiat oasele
care fuseseră dezgropate pe coasta mediteraneană a Franței
și au descoperit că au aparținut
unui om care avea o înălțime de peste 4 metri.
Deci, au existat numeroase rapoarte
despre oase, dinți și cranii de uriași.
Lipsa dovezilor fizice este destul de frustrantă,
dar cu siguranță că vor ieși la iveală.
Dar dacă rapoartele
despre scheletele uriașe sunt adevărate,
aceste ființe enorme erau oare umane sau altceva?
Teoreticienii astronauților antici sugerează că
răspunsul poate fi ascuns în propriul nostru ADN.
Copenhaga, Danemarca.
2020.
O echipă de geneticieni, care studiază un hominid străvechi
numit Homo antecessorm, a făcut o descoperire de pionierat.
Această specie a fost o rudă apropiată
a ultimului strămoș comun al oamenilor și al altor doi hominizi:
neanderthalienii și denisovanii.
Este doar cea mai recentă dintr-o serie de descoperiri incredibile,
care au dezvăluit că oamenii nu numai că au împărțit Pământul
cu cel puțin alte opt specii asemănătoare oamenilor,
ci chiar s-au împerecheat cu aceștia și au produs descendenți cu ei.
Pentru o perioadă destul de lungă de timp,
mulți dintre noi, inclusiv eu,
am crezut că oamenii și alți hominizi,
în special neanderthalienii, nu s-au împerecheat unii cu ceilalți.
După 2010, când tehnologia ne-a permis
secvențierea întregului genom al mai multor neanderthalieni,
al altor specii, dar și al oamenilor moderni,
am început să recunoaștem urmele
unui pic de amestec neanderthalian.
Găsim urme ale strămoșilor neandertalieni
în Europa, dar și în Asia,
precum și în America, printre nativii americani.
În mod misterios,
oamenii de știință au descoperit că în ADN-ul uman este prezent
un fragment provenind de la un hominid care nu a fost încă identificat.
Dar teoreticienii astronauților antici cred că
indicii despre ce urme ale altor strămoși ar mai putea exista
în genomul uman,
pot fi găsite în Cartea Genezei din Biblie.
În Cartea Genezei, se spune
că fiii lui Dumnezeu au intrat la fiicele oamenilor.
Ei au creat o progenitură hibridă, numită „Nephilimii”,
sau „cei căzuți”.
Sunt denumiți „Giganți” sau „cei puternici”,
iar unii credeau că au o înălțime cuprinsă între 2,4 și 5 metri.
Acest lucru este consemnat nu numai în Biblie.
Acest episod este, de asemenea, prezent în vorbirea sumeriană,
respectiv că unii dintre zei au întreținut relații sexuale cu oamenii,
iar descendenții lor au fost Giganții.
Mitologia este plină de Uriași
și trebuie să analizăm aceste mituri vechi cu instrumentele limbajelor moderne,
să schimbăm cuvântul „înger” în „extraterestru”.
La începuturile timpului,
extratereștrii au avut relații sexuale cu oamenii,
iar produsul acestui contact sexual au fost Giganții.
Este posibil oare ca, pe măsură ce geneticienii vor continua
să decodeze genomul uman, să descopere că
printre diferiții noștri strămoși hominizi există o verigă lipsă,
cu trimitere către niște ființe enorme, din altă lume?
ADN-ul antic
este probabil, pentru mine,
cel mai important domeniu de studiu din toată munca pe care o fac,
deoarece există, potențial, șansa ca aici
să găsim dovezi directe
despre strămoșii oamenilor moderni.
Bănuiesc că vom găsi urmele
unei rase de uriași.
S-ar putea oare ca, la fel cum unii oameni
au urme de ADN neanderthalian, să mai existe urme similare,
provenind de la giganții apăruți din încrucișarea extratereștrilor cu oamenii,
pe care cercetătorii nu le-au descoperit încă?
Teoreticienii astronauților antici consideră că
răspunsul este un „da” profund
și sugerează că mai multe perspective ar putea fi descoperite
în textele iudaice timpurii,
care oferă o ciudată descriere a primului om din lume,
cunoscut și sub numele de „Adam”.
Cartea Genezei, Capitolul șase.
Plasată imediat după povestea creației
și a facerii lui Adam și a Evei,
această secțiune a Bibliei ebraice conține un pasaj curios.
În tradițiile cabalistice mai vechi
există o învățătură foarte interesantă,
care datează din timpurile Templului.
Legenda spune că Adam a fost, inițial,
conform definiției noastre, un Uriaș
și că rasa Adamică originală nu avea
aceeași statură fizică precum a noastră, cei de astăzi.
Unii susțin că rasa originală adamică a fost una a Giganților.
Este aceasta o legendă a simbolurilor,
sau este ceva real?
A fost Adam cel biblic un uriaș?
S-ar putea oare ca toată omenirea să fie descendentă
dintr-o rasă care avea o statură mult mai mare?
Și a existat oare o perioadă pe Pământ,
când Giganții erau predominanți, iar oamenii reprezentau anomalia?
Când privim ciclul evolutiv modern
al ființelor umane,
acesta este încă așezat pe umerii punctelor de vedere darwiniste.
Deci, orice lucru care nu corespunde
acestor puncte de vedere, este de obicei foarte provocator.
Oamenilor de știință convenționali le-a fost foarte greu
să îmbrățișeze ideea că
s-ar fi putut să mai existe o rasă, azi pierdută,
parte extraterestră, parte umană.
În mitologie, uriașii erau un fapt. Au existat.
Ceea ce ne lipsește sunt oasele Giganților.
Din când în când,
antropologii găseau niște oase mari,
dar apoi, alți antropologi îi contraziceau.
Dar cu siguranță Giganții au existat în trecut
și au fost rezultatul unui amestec
între extratereștri și oameni.
Structurile megalitice incredibile,
tradițiile religioase curioase,
repetate cultură după cultură
și rapoartele despre uriașe resturi umane,
pot reprezenta oare rămășițe ale unei civilizații pierdute, a Giganților?
Și dacă da, ar fi putut aceste ființe enorme
să aibă, de fapt, o contribuție în crearea omenirii?
Poate că într-o bună zi, în curând,
vor ieși la iveală dovezi concludente ale legăturii
dintre oameni și uriași.
Și vom descoperi că
în poveștile mitologice ale strămoșilor noștri
se află adevărata istorie a rasei umane.
Traducere și adaptare: Bic@2020