Un ciocan antic, de o vârstă incredibilă.
Ciocanul a fost găsit într-un strat de gresie.
Este nevoie de aproximativ 140 de milioane de ani pentru a se forma gresia.
Cine a fost aici acum 140 de milioane de ani?
Figuri ciudate, de origine necunoscută.
Statuile umanoide Sanxingdui au trăsături cu adevărat izbitoare,
sunt complet diferite de orice altceva a fost dezgropat vreodată.
Un dispozitiv de calcul sofisticat, recuperat de pe epava unui vas
naufragiat acum 2.000 de ani.
De fapt, s-a spus că este ca și cum ai găsi un avion cu reacție
în mormântul lui Tutankamon.
În întreaga lume, au fost găsite artefacte
care sfidează orice explicație.
Este posibil oare ca acestea să fi fost lăsate în mod intenționat în urmă
de vizitatori extratereștri?
Toate aceste așa-numite artefacte imposibile,
care au fost găsite peste tot în lume, devin dintr-o dată
foarte posibile, dacă se ia în considerare
ipoteza extraterestră.
Există o ușă în Univers...
Dincolo de aceasta se află promisiunea adevărului.
Ne cere să punem la îndoială tot ceea ce
am fost învățați vreodată.
Dovezile sunt peste tot în jurul nostru.
Viitorul este chiar în fața ochilor noștri.
Nu suntem singuri.
Nu am fost niciodată singuri.
IMPOSIBILELE ARTEFACTE Traducere și adaptare: Bic@2021
Cape Canaveral, Florida,
21 februarie 2019.
Space X, o companie aerospațială privată, lansează o rachetă Falcon 9
care transportă o sondă spațială israeliană, numită Beresheet,
cu destinația: Luna.
În sondă se află plasată o capsulă a timpului, în format digital,
numită „biblioteca lunară”,
care conține peste 30 de milioane de pagini de date,
inclusiv o copie completă a Wikipedia în limba engleză.
„Biblioteca lunară” este un artefact construit ca să reziste
multe miliarde de ani, proiectat pentru a transmite
învățăturile istoriei civilizației noastre,
către oricine va locui Sistemul Solar
în viitorul îndepărtat.
„Biblioteca lunară” conține 30 de milioane de pagini
de istorie umană, cultură, cunoaștere, artă, știință.
Pe 11 aprilie, la șapte săptămâni după lansare,
modulul de aselenizare ajunge la destinație.
Dar pe măsură ce coboară spre suprafața lunară,
giroscopul de pe Beresheet se defectează
și motorul principal se oprește,
provocând prăbușirea landerului pe Lună.
În timp ce landerul este probabil distrus,
se crede că încărcătura sa, „biblioteca lunară”,
care a fost concepută pentru a fi
practic indestructibilă, a supraviețuit.
Am folosit cristale de cuarț. Cuarțul este incredibil de durabil.
Poate rezista și 14 miliarde de ani.
Are 25 de straturi diferite.
Primele patru straturi conțin 60.000 de imagini analogice
cu pagini de text și fotografii.
Mai în profunzime se află 21 de straturi cu informații digitale.
Straturile analogice conțin instrucțiuni importante
pentru accesarea informațiilor digitale stocate pe straturile mai profunde.
Stocarea pe Lună a acestor înregistrări ale istoriei umanității,
înseamnă că, dacă și când... planeta noastră ar fi distrusă, în urma unui eveniment neașteptat
și toate înregistrările civilizației noastre ar fi șterse,
totuși, într-un loc de pe Lună, vor exista aceste înregistrări care au trecut
testul timpului vreme de miliarde ani.
În plus față de simpla furnizare a unor înregistrări ale cunoștințelor umanității,
care vor supraviețui, potențial, miliarde de ani,
proiectul mai are încă o altă motivație, mai puțin convențională.
Am fost interesați să parcurgem din nou pașii
ipoteticilor extratereștri antici.
Dacă extratereștrii antici ar fi existat și ar fi lăsat
un mesaj ca să-l găsim, cum ar fi procedat?
Pentru teoreticienii astronauților antici,
misiunea este un eveniment important,
care era așteptat de mult timp.
În ceea ce îi privește,
ei consideră că ceea ce au realizat oamenii acum, cu biblioteca lunară,
este exact ceea ce au făcut extratereștrii pe Pământ
cu mii de ani în urmă.
Întrebarea este aceeași dintotdeauna: ei bine, unde sunt dovezile?
Unde sunt dovezile?
Ei bine, tot ce trebuie să faci este să deschizi ochii.
Sunt peste tot!
În întreaga lume, au fost descoperite nenumărate artefacte misterioase
care sfidează orice explicație convențională.
Și în timp ce scepticii pot insista că dovada vizitelor extratereștrilor
ar putea veni doar sub forma unor tehnologii extrem de avansate,
teoreticienii astronauților antici sugerează
că și cele mai banale obiecte pot servi drept dovezi.
Astfel, în 1936,
un cuplu din Londra, Texas, se plimba de-a lungul unui pârâu,
când a dat peste unul dintre cele mai uimitoare artefacte antice
găsite vreodată... un ciocan.
Era un ciocan preistoric, dacă vreți,
cu o parte a mânerului încă fixată
în interiorul unei roci foarte vechi.
Iar o parte a mânerului începuse de fapt să treacă
printr-un proces numit „carbonificare”.
Iată un loc în care ai laolaltă, atât materiale anorganice,
cât și materiale organice, care se transformă în cărbune.
Acum, întrebarea este: cam ce vârstă are acest ciocan?
Ciocanul în sine a fost găsit în zona de formare a travisului (gresie).
Este o concrețiune de gresie.
Și, de obicei, durează aproximativ 140 de milioane de ani
până se formează acest tip de rocă.
Dar cine a fost aici acum 140 de milioane de ani?
Arheologia modernă sugerează că noi suntem pe-aici
de aproximativ 10.000 de ani,
așa că acest obiect se încadrează în categoria
artefactelor imposibile, în afara timpului lor.
În întreaga lume, există așa-numitele
artefacte în afara locului,
denumite în mod obișnuit „OOPARTS” (out-of-place artifacts).
Acele artefacte constituie p provocare
pentru arheologia convențională, deoarece nu se încadrează
în cronologia acceptată pe care ne-o oferă știința.
Oare s-a descoperit, într-adevăr, un ciocan vechi de 140 de milioane de ani,
în Texas?
Scepticii susțin că cei doi, cei care au adus acest ciocan,
trebuie să fi greșit în legătură cu locul în care l-au găsit.
Dar ar putea exista oare și artefacte din acestea, imposibile,
a căror autenticitate este dincolo de orice îndoială?
Egipt, Valea Regilor.
Noiembrie 1922.
Arheologii britanici Howard Carter și lordul Carnarvon
descoperă ceea ce se va dovedi a fi
una dintre cele mai importante descoperiri din istoria egiptologiei:
mormântul regelui Tutankhamon.
Până în prezent, este considerat cel mai bine conservat
și cel mai intact mormânt descoperit
vreodată în Valea Regilor.
În interior a fost găsit un artefact foarte enigmatic.
În timp ce dezveleau mumia lui Tutankhamon,
ei au descoperit niște pumnale cu adevărat incredibile.
Unul dintre pumnale avea o lamă de fier, cu mâner auriu
și un buton de cristal montat pe el.
Aceasta se întâmpla cu două secole înainte ca Egiptul
să aibă priceperea
de a modela fierul în acest fel.
În 2016, s-au făcut noi teste pe acest pumnal
și s-a confirmat că nu este doar fier pur și simplu,
ci este fier meteoric.
Acest fier a venit din stele.
Oricine a lucrat vreodată cu fier meteoric, chiar și în ziua de astăzi,
vă va spune că este foarte dificil să confecționezi așa ceva,
din cauza conținutului ridicat de nichel.
Nichelul face ca metalul să devină foarte fragil.
Și pentru a-l întări, trebuie folosită o tehnică
cunoscută sub numele de pliere sau stivuire,
altfel metalul se va sparge și se va fractura.
Deci metalul trebuie încălzit până la aproximativ 2.000 de grade
și apoi pliat și ciocănit, pliat și ciocănit, de mai multe ori.
Dar pumnalul nu arată semnele revelatoare ale plierii,
care sunt de obicei acele striații care trec prin metal.
Deci, cum a fost făcută această lamă?
Conform textelor lor,
cunoașterea modului de lucru cu metalul
a fost dată egiptenilor de zeul Ptah.
Ptah a fost zeul egiptean
al fierăriei și alchimiei.
El a venit de la steaua Sirius. Avea pielea verde.
Este oare posibil ca acest pumnal incredibil
să aibă un fel de conexiune extraterestră?
Ar fi oare posibil ca niște obiecte aparent banale,
cum ar fi un pumnal antic și un cap de ciocan,
să fie de fapt artefacte extraterestre?
Teoreticienii astronauților antici răspund cu „da” și sugerează că,
ascuns într-o cameră de depozitare a unui muzeu,
se află un artefact „în afara locului” și mai convingător,
care este ținut în mod intenționat ascuns vederii publicului.
Transilvania, România, 1974.
Muncitorii care săpau un șanț de-a lungul malului râului Mureș
fac o descoperire neașteptată, la 12 metri sub pământ:
Două oase masive, care au aparținut unui mamut lânos,
un animal care s-a stins acum 40.000 de ani.
Dar și mai surprinzător este faptul că, înglobat în nisipul întărit
care acoperea oasele, se găsește un misterios obiect metalic.
Unul care ar trebui să fie cel puțin la fel de vechi
ca oasele în sine.
Când metalul este examinat,
se constată că este un aliaj de aluminiu.
Numai că nu poate fi din aluminiu, deoarece oamenii nu au învățat să topească
sau să fabrice aluminiu până la mijlocul secolului al XIX-lea.
„Pana (suportul) de la Aiud”, denumirea sub care a devenit cunoscut obiectul,
a fost trimis la Muzeul Național de Istorie Transilvană.
Și pentru obiectul că nu a putut fi explicat,
a fost eliminat rapid din ochii publicului.
„Pana (suportul) de la Aiud” nu a fost expus
de multă vreme, pentru că
este un artefact bulversant pentru noi
și nu știm cu adevărat să-l interpretăm.
În opinia mea, până acum, acest obiect ar putea fi explicat doar în două variante:
prima: nu este chiar atât de vechi
ci este un obiect mai nou, conservat într-un mod mai ciudat, să zicem.
A doua variantă ar fi, desigur,
că nu are origine terestră.
Cum poți să explici asta?
Nu merita să fie închis într-o cutie nemarcată.
Doar pentru că nu știm cum să explicăm ceva
nu înseamnă neapărat că trebuie să privim în altă parte.
Ce este oare? Hai să încercăm să ne dăm seama.
Potrivit teoreticienilor astronauților antici,
există o teorie cu privire la „Pana de la Aiud”,
care oferă o paralelă interesantă cu „biblioteca lunară”
care s-a prăbușit pe Lună în 2019.
Un inginer de aviație care a văzut „Pana de la Aiud”,
s-a uitat la ea și a spus: „Aceasta este o bucată din trenul de aterizare
al unei aeronave cu decolare și aterizare verticală”.
Și acest lucru este foarte interesant în lumina a ceea ce știm despre
proiectul „Bibliotecii lunare”, care, în cele din urmă,
s-a prăbușit pe Lună.
Este posibil ca „Pana de la Aiud”
să fi facut parte dintr-o navă spațială care s-a prăbușit pe Pământ
la fel cum sonda Beresheet s-a prăbușit pe Lună?
În ceea ce îi privește pe teoreticienii astronauților antici,
întrebarea nu mai este „există artefacte extraterestre?”
ci „oare ce ne spun ei?”
Ar putea exista oare artefacte lăsate pe Pământ în mod intenționat,
pentru ca cineva să le găsească, la fel cum s-a întâmplat cu propria noastră „bibliotecă lunară”?
Mysuru, Karnataka, India.
În centrul acestei întinse metropole moderne
se află Institutul de Cercetare Orientală Mysore,
care găzduiește unele dintre cele mai importante scrieri antice din lume.
Aici, savanții continuă să studieze
cele mai vechi manuscrise cunoscute ale Ramayanei,
Mahabharatei și a altor texte sanscrite
care datează de cel puțin 4.000 de ani
și formează baza hinduismului.
Aproximativ un miliard de oameni
încă subscriu la cea mai veche și mai longevivă religie din lume,
care are un panteon de 333 de milioane de zei.
Aceste ființe din altă lume sunt adesea descrise
cum folosec arme și cum călătoresc în ambarcațiuni zburătoare.
Mitologia hindusă se citește cu adevărat
precum cea mai nebunească ficțiune științifică din zilele noastre.
Este plină de tot felul de pietre magice,
de nave spațiale zburătoare.
În tradiționala teorie a astronauților antici,
sunt studiate mitologia și legendele
despre acești zei care coboară din cer
și se reinterpretează personajele acestor legende și mituri
ca și cum ar putea fi posibili extratereștri
când, de fapt, aceștia nu sunt nimic altceva decât zeii din timpurile antice.
De fapt, în India antică
întregul lor panteon de zei se bazează exclusiv
pe credința că are origini cosmice,
pe ideea că au ajuns aici venind din adâncimile spațiului.
Este posibil oare ca textele fundamentale ale hinduismului
să ofere o dovadă a intervenției extraterestre
pe Pământ cu mii de ani în urmă?
Pentru credincioșii hinduși, aceste povești nu sunt mitologie,
ci istorie, iar teoreticienii astronauților antici sugerează
că există artefacte incredibile care susțin această noțiune.
În Mahabharata este scris că
zeul Krishna stăpânea asupra unui regat numit Dwarka,
regat care s-a scufundat în ocean după ce a fost atacat
de o mașină zburătoare dotată cu cu arme incredibile.
În 1983, la 4.000 de ani după ce textul a fost scris,
artefacte incredibile ale unui oraș antic
au fost găsite sub ocean, exact în locul
în care se presupunea că a existat Dwarka.
Arheologii indieni, au crezut ani de zile
că este doar un oraș mitic, până când au început să găsească
aceste ruine subacvatice de lângă Gujarat
și și-au dat seama că erau ruinele orașului Dwarka.
O altă poveste sanskrită antică
spune că zeul Indra a trimis un mare potop pentru a distruge
ceea ce a fost descris ca „cele șapte pagode din Mahabalipuram”,
de-a lungul coastei de sud-est a indiei.
Astăzi, doar o pagodă antică se mai află în Mahabalipuram
și, la fel ca și în cazul Dwarka,
majoritatea cărturarilor a respins povestea, considerând-o drept mit.
Comercianții olandezi din secolul al XVII-lea au înregistrat această legendă.
Iar arheologii moderni, oamenii de știință moderni,
în general, au respins-o.
Dar pe 26 decembrie 2004,
un tsunami masiv a provocat scăderea temporară a nivelului apei,
scoțând la iveală o serie de formațiuni misterioase
de-a lungul țărmului.
După o inspecție mai atentă,
s-a descoperit că sunt structuri
create de om și, probabil,
ruinele pagodelor pierdute din Mahabalipuram.
În acest fel se face legătura cu legendele și miturile
despre templele antice care au fost inundate de ocean,
asta este numărul unu.
Și numărul doi, acum avem dovezi
că au existat mai multe temple.
Nu am descoperit încă toate cele șase pagode, dar bănuiesc
că legendele ar putea fi corecte
și că mai sunt acolo încă șase temple de găsit.
Ar putea oare ca descoperirea acestor artefacte să ofere dovezi
că textele sanscrite sunt într-adevăr relatări istorice?
Teoreticienii astronauților antici spun „da”
și sugerează că cele mai uluitoare dovezi dintre toate
se coroborează cu povestea remarcabilă din Ramayana,
un poem epic despre zeul Rama
și despre dragostea pentru soția sa, pe nume Sita.
Conform textului,
Sita a fost răpită și dusă pe o insulă
din sudul Indiei, cunoscută astăzi sub numele de Sri Lanka.
Rama a ridicat o armată pentru a o salva,
dar a trebuit să depășească un obstacol major.
Pentru a ajunge la soția sa, Rama și armata lui
trebuiau să traverseze 50 de km de ocean deschis.
Sri Lanka era o insulă și nu exista nicio modalitate de a ajunge acolo.
Nu erau bărci, nu erau corăbii care să meargă acolo.
Și provocarea era: cum să construiești un pod,
îți dai seama, atât de lung?
Conform Ramayanei,
au fost folosite tehnici magice de construcție
pentru a clădi un pod către Sri Lanka.
Unele dintre detaliile interesante refritoare la
realizarea podului lui Rama sunt acelea
care arată că ei scriau numele lui Rama pe pietre
și doar atâta lucru era suficient ca pietrele să leviteze, ca prin minune.
Iar unele dintre aceste pietre erau chiar foarte mari.
La fel ca în multe dintre poveștile antice sanscrite
și aceasta se citește precum un science fiction modern.
Dar, incredibil, imagini recente luate din satelit au dezvăluit
existența unei bariere, de vreo 45 de km, formată din roci și nisip care, de fapt,
leagă vârful sudic al Indiei de Sri Lanka.
Vreme de mii de ani, oamenii au gândit că:
„bine, asta este doar o poveste”, dar odată cu realizarea fotografiilor din satelit,
putem vedea acest pod.
Podul lui Rama spre Sri Lanka este real.
Și trebuie să vă întrebați, a fost construit artificial,
prin levitația pietrelor și așezarea lor pe amplasament, acolo?
Asta ne spune Ramayana.
Potrivit mitologiei,
Rama a trăit acum aproximativ 6.000 de ani.
Și faptul interesant este că, unii geologi
care au datat cu carbon rocile de pe fundul ocanului,
au indicat aproximativ aceeași epocă.
Deci, datarea stabilește dacă această poveste este sau nu
legată de mitologie,
deoarece epoca lui Rama este în jurul acelei perioade.
În timp ce scepticii sugerează că podul lui Rama
este pur și simplu o formațiune naturală,
în 2018, guvernul indian a votat pentru a fi declarat obiectiv protejat,
prin anularea planurilor care presupuneau tăierea unui canal de transport maritim
prin mijlocul structurii.
Pentru a ajunge astăzi în Sri Lanka,
navele trebuie să ocolească, pentru că nu ar putea fi
manevrate prin zona stâncoasă,
așa că inițial au vrut să reducă timpul necesar parcurgerii distanței.
Ar reduce consumul de combustibil, ar fi extrem de economic.
Însă oficialii guvernului indian
și ai grupurilor religioase cred că acest lucru
a fost construit de Zeul Rama,
și este ceva care nu trebuie distrus,
care nu trebuie profanat.
Ar putea oare ca incredibilele povești
ale Ramayanei să susțină ideea că
podul lui Rama este un artefact extraterestru?
Dar dacă artefacte precum ciocanul descoperit la London,
pumnalul regelui Tutankhamon, pana (suportul) de la Aiud
și podul lui Rama sunt de origine extraterestră,
au fost oare lăsate în mod intenționat pentru ca generațiile viitoare de oameni
să le descopere?
Teoreticienii astronauților antici spun că „da”
și sugerează că aceste artefacte ar putea fi mult mai mult
decât par la prima vedere.
Sichuan, China, 1986.
Arheologii descoperă relicvele
unei civilizații misterioase care a înflorit în urmă cu 3.000 de ani
în sudul Chinei.
Până la surprinzătoarea ei descoperire, această civilizație
era complet necunoscută arheologilor.
Săpăturile de la Sanxingdui
au scos la iveală, în locul respectiv, o foarte bogată comoară
formată din obiecte rituale,
extrem de rafinat realizate.
Și, mai ales pentru acel timp, au revelat un nivel de cunoștințe
foarte ridicat de prelucrare a metalelor
și de inginerie.
Nu s-a asemănat cu niciun alt obiect dezgropat vreodată în China.
Pe baza datării artefactelor cu radiocarbon,
arheologii spun că au fost create
de o civilizație care a apărut în China în jurul anului 1700 î.Hr.
Se crede că această misterioasă cultură a făcut parte
din vechiul regat Shu
și a fost numită „Sanxingdui”.
O săpătură suplimentară efectuată asupra sitului, sugerează că
Sanxingdui a prosperat timp de șase secole
înainte de a dispărea brusc și misterios.
Unul dintre cele mai interesante lucruri
vizavi de cultura Sanxingdui este că nimeni nu a scris
despre această cultură,
iar cultura Sanxingdui nu a lăsat nicio scriere despre sine
pentru ca noi să aflăm mai multe despre ea.
Așa că, pentru mine, faptul că a reușit să rămână ascunsă
atât de mult timp, este una dintre cele mai incredibile povești
despre cultura Sanxingdui.
Dar, îngropate printre artefacte
din marmură și jad,
cercetătorii au descoperit ceva ciudat:
sute de figurine umanoide care au un aspect neobișnuit.
Statuile umanoide Sanxingdui
au pe față ceea ce pare a fi o mască,
au ochii proeminenți
și din ei iese ceva.
Și ce anume reprezintă protuberanțele acelea proeminente
care ies din aceste măști asemătoare ochelarilor,
sau din ce motiv aceste figuri umanoide
au trăsături atât de izbitoare,
care nu seamănă cu nimic din ce a mai fost dezgropat vreodată?
Arheologii chinezi recunosc că
oricine sau orice ar fi reprezentat aici,
nu este chinez.
Arheologii cred că măștile
descriu o figură ciudată, pe nume Cancong,
fondatorul regatului Shu.
Potrivit cronicilor antice chineze,
Cancong avea ochi proeminenți
și a condus mai mult de o mie de ani.
În timp ce savanții îl consideră pe Cancong un posibil personaj mitic,
aspectul izbitor al măștilor
a făcut ca guvernul chinez să se întrebe
în mod deschis dacă nu cumva este vorba ceva inspirat din altă lume.
La 1 noiembrie 2007,
agenția oficială de presă din China a pus întrebarea:
„ceea ce vedem noi aici
îi reprezintă pe strămoșii chinezilor sau sunt, de fapt, extratereștri?
Iar întrebarea mea este: „ce se întâmplă dacă amândouă variantele sunt valabile?”
Sunt de părere că orice sau oricine
este reprezentat în aceste statui Sanxingdui,
este vorba de vizitatori străini.
În mod curios, Sanxingdui
este doar una dintre multele culturi antice
care au creat măști ceremoniale pentru ființe ciudate,
poate din altă lume.
Aztecii din America Centrală,
Dogonii din Africa de Vest,
tribul Asaro din Papua Noua Guinee,
hawaiienii nativi
și Selk'namul celor mai sudice părți ale Americii de Sud
au confecționat măști în onoarea zeilor cerului.
Când ne uităm la aceste măști,
precum și la măștile neobișnuite
din cultura Sanxingdui din China,
trebuie să ne întrebăm:
„oare nu cumva privim la fața unui extraterestru”?
Oare ar putea aceste artefacte să comemoreze în același fel
vizita unor ființe extraterestre, peste tot în lume?
În timp ce savanții obișnuiți susțin că
măștile sunt pur și simplu reprezentări imaginative
ale zeilor fictivi, teoreticienii astronauților antici spun că
mai există și alte dovezi care sugerează că
acestea au fost ființe reale, pe care strămoșii noștri le-au întâlnit cu adevărat.
Ce puteți găsi în multe dintre descrierile
acestor zei străvechi...
este că sunt înfățișate
în interiorul unor animale. sau al unor mașini zburătoare.
În Guatemala, avem o imensă broască țestoasă zburătoare,
dotată cu un fel de cască, care este de fapt capul broaștei țestoase.
Întregul corp este modelat aerodinamic.
Și mai pot fi observați și un fel de ochelari moderni,
precum cei de pilot de vânătoare.
Pe tot cuprinsul Indiei există mai multe statui care îl înfățișează pe Buddha,
așezat deasupra a ceea ce arată
ca o floare de lotus zburătoare, cu fum și foc ieșind în partea de jos.
În Mexicul zilelor noastre, în La Venta,
avem șarpele cu pene,
șarpele care pare să plutească pe cer
și care are o cască în loc de cap,
iar apoi, mai jos, vezi de fapt o persoană
care stă în interiorul acestui șarpe ciudat, al acestui șarpe zburător.
Capacul sarcofagului pe care îl găsim în Palenque, Mexic,
are pe el o sculptură care îl arată pe Pakal ca și cum ar fi așezat
într-un fel de vehicul-rachetă.
Chiar acolo se vede fumul care iese din ajutaj.
Sculpturi antice care arată precum niște mașini zburătoare
și măști ciudate care înfățișează ființe din alte lumi,
au fost găsite pe tot globul.
Sunt oare aceste artefacte, înregistrări materiale
ale unor vizite extraterestre?
În ceea ce îi privește, teoreticienii astronauților antici susțin că
aceste artefacte au încă secrete și mai adânci de dezvăluit.
Un indiciu important cu privire la ceea ce s-a întâmplat cu adevărat
aici, pe Pământ, în trecutul îndepărtat,
poate fi găsit examinând unul dintre cele mai misterioase obiecte
descoperite vreodată, dispozitivul de la Antikythera.
Marea Egee, aprilie 1900.
În largul coastei micii insule grecești Antikythera,
scufundătorii care culegeau bureți de mare, descoperă o epavă antică
aflată la 45 de metri sub apă.
În următorii doi ani, zeci de artefacte
sunt recuperate din epavă, inclusiv rămășițele
unei cutii din lemn și bronz,
încastrată în coral, care arată ca un ceas.
Arheologii datează obiectul ca aparținând secolului al II-lea î.e.n.,
dar nu sunt în măsură să determine ce este,
sau cărui scop a servit.
Deci, atunci când epava a fost descoperită pentru prima dată,
nimeni nu a acordat prea mare atenție acestui dispozitiv.
Nava fusese plină de materiale mult mai interesante,
care au fost aduse primele la suprafață.
Nu a exercitat un prea mare interes, decât atunci când oamenii
au început să privească dispozitivul cu mult mai multă atenție.
Timp de aproape 60 de ani,
artefactul a stat într-un depozit,
la Muzeul Național de Arheologie din Atena.
Dar în 1951,
fizicianul Derek John de Solla Price
a început o examinare atentă a cutiei
și a descoperit ceva uimitor.
Conține un dispozitiv mecanic funcțional,
extrem de sofisticat.
Dispozitivul din Antikythera pare a fi
o mașinărie complexă, cu angrenaje, manivele și pârghii.
Acesta este cel mai bun mod de a o descrie.
Dacă te uiți la artefact, arată ca o cutie.
Din lemn la exterior, dotată cu o manivelă.
Rolul manivelei ar fi fost acela de a mișca
o serie de pârghii și angrenaje în interior.
Ceea ce putem spune citind inscripțiile de pe carcasă
și ceea ce putem spune după modul în care funcționează dispozitivul,
este că a fost o mașinărie foarte sofisticată din punct de vedere matematic,
care putea arăta, ba chiar și prezice, unde se află stelele,
Soarele, planetele și Luna
la o anumită dată,
dată pe care o căuta utilizatorul.
Într-adevăr, pentru ceva realizat acum mii de ani,
aceasta este o invenție remarcabilă, prometeică,
care, pusă la dispoziția utilizatorului, îi oferă acestuia, într-un sens,
o viziune asupra viitorului.
Este absolut uluitor!
Și ați putea să vedeți cât de util poate fi acest lucru
dacă ați face o călătorie pe o corabie,
sau dacă ați încerca să vă planificați producția agricolă.
De asemenea, se crede că
dispozitivul din Antikythera
ar fi putut avea și un scop astrologic.
Mecanismul din Antikythera
era și un dispozitiv numerologic, care i-ar fi putut ajuta la cunoașterea
semnului planetei lor, în ce zi și lună s-au născut
și cum s-au aplicat aceste informații vieții lor.
Informațiile numerologice au fost transmise mai departe
drept cunoștințe sacre, între diferite culturi.
Pentru a ști când se pot lua anumite decizii.
Pentru a-l folosi, un utilizator ar introduce informații
în mecanism, folosind sistemul complex de angrenaje
și pârghii, apoi ar roti manivela
pentru a determina poziții astronomice specifice.
În iunie 1959, Price și-a publicat descoperirile
în revista Scientific American
și a descris mecanismul din Antikythera
ca pe un „computer grecesc antic”.
Și-a dat seama că era un computer sofisticat
care putea forma configurații astronomice.
Și, la acea vreme, oamenii de știință americani
au fost extrem șocați de cât de avansat era acest dispozitiv.
Și au spus că, de fapt, descoperirea
dispozitivului din Antikythera e ca și cum ai descoperi un avion cu reacție
în mormântul regelui Tutankhamon.
Ar putea o mașină veche de 2.000 de ani din Grecia antică
să schimbe istoria acceptată a astronomiei moderne?
Potrivit teoreticienilor astronauților antici,
acest artefact, aparent imposibil, este încă
un alt exemplu de vizită a extratereștrilor pe Pământ.
În mod clar, acest lucru a existat într-un moment în care computerele,
din câte știm, nu existau.
Propun eu oare că acea mașină, în sine,
a fost creată de extratereștri?
Categoric, nu.
Cu toate acestea, cunoștințele cu care a fost construit acest dispozitiv
au fost date grecilor de către
potențialii vizitatori extratereștri.
Dacă dispozitivul din Antikythera a fost realizat pe baza cunoștințelor
primite de la vizitatorii extratereștri,
ar putea exista oare mai multe artefacte decât au descoperit până acum oamenii de știință?
Teoreticienii astronauților antici cred că artefacte de genul acesta
au fost destinate să fie găsite într-o bună zi,
la fel ca biblioteca digitală pe care oamenii au lăsat-o pe Lună.
Și că progresele tehnologice recente vor dezvălui în curând
că acestea au mult mai multe de spus decât ne-am fi așteptat.
Zurich, Elveția. Decembrie, 2019.
Oamenii de știință Yaniv Erlich și Robert Grass anunță
o descoperire tehnologică incredibilă.
Una care ia forma modestă
a unui iepuraș mic, din plastic.
Acest obiect aparent banal ascunde un secret incredibil.
La fel ca o creatură vie,
iepurașul are propriul său ADN.
Dar cum așa?
Prin legarea moleculelor de ADN biologic, încărcate negativ,
de particule încărcate pozitiv, sau de silice de protecție,
Erlich și Grass au reușit să creeze
primul ADN sintetic din lume.
În timp ce ADN-ul biologic este relativ fragil,
acest ADN sintetic poate rezista, potențial, timp de eoni.
În cazul iepurașului,
oamenii de știință au codat fișierele digitale utilizate,
pentru a crea obiectul, imprimat în 3D,
în plastic.
Cu doar un mic fragment,
se pot decoda informațiile din interior
și se poate imprima o nouă copie 3D a iepurașului,
care va purta același ADN sintetic.
Ceea ce face ca această descoperire să fie deosebit de semnificativă
este faptul că posedă capacitatea
de a stoca cantități masive de date.
Calculatoare digitale pe care le aveți în telefonul mobil,
dar și peste tot, în lumea noastră de azi...
folosesc informații digitale.
Alcătuite din șiruri de zero și unu, zero și unu.
Și astfel, fac tot felul de calcule.
Însă mama natură este mai sofisticată.
Pe o moleculă de ADN, mama natură calculează
în baza patru.
A(denină), T(imină), C(itozină), G(uanină), mai degrabă decât zero, unu, zero, unu, zero, unu.
Și putem de fapt calcula, deturnând
acest mecanism în baza patru, pe care natura mamă l-a creat
și așezând programarea noastră pe A, T, C, G, A, T, C, G.
Experții spun că odată ce această tehnică este extinsă,
cantități masive de date pot fi stocate în orice obiect,
probabil pentru totdeauna apoi recuperate și reproduse.
Acestea sunt alternative excelente de stocare a datelor,
deoarece nu au nevoie de energie pentru stocare.
Ele pot fi apoi pur și simplu depozitate pe un raft și nu se pot degrada.
Odată ce datele sunt codificate în ADN,
este foarte ieftin să le reproduci.
Deci, s-ar putea stoca cantități de petabiți de date într-o picătură de ADN,
și apoi s-ar putea face un miliard de copii, la un cost foarte redus.
Și dacă aveți o strategie de redundanță,
atât de multe copii înseamnă un lucru bun.
ADN-ul este, de asemenea, foarte compact.
Spațiul necesar pentru a stoca Wikipedia
ar fi de doar câteva picături de lichid,
iar acestea ar putea fi de fapt încorporate în materiale textile
sau în hârtie și astfel nu ar mai ocupa aproape niciun pic de spațiu.
Deși stocarea datelor ADN
este încă la început,
teoreticienii astronauților antici cred că metoda prezintă
o posibilitate interesantă.
Este oare posibil ca multele artefacte din afara locului,
descoperite în întreaga lume, să aibă mult mai multe de oferit
decât ceea ce apare la prima vedere?
Ar putea oare să conțină în interiorul lor
informații despre civilizația care le-a lăsat în urmă?
Astăzi există o mulțime de materiale naturale
care au proprietăți conductoare și care pot conține informații:
cristale,
diferite tipuri de roci, chiar și organisme vii.
Deci, este oare posibil
ca extraterestrii să fi stocat cunoștințe
sacre și străvechi într-un anumit tip de material din care,
dacă am putea extrage aceste informații,
am putea afla o mulțime de informații gata pregătite,
ca să ne fie mai la îndemână?
Teoreticienii astronauților antici
sugerează că, examinând artefacte din afara locului,
am putea descoperi indicii
cu privire la ce informații sunt conținute în ele
și cum să le accesăm.
Ca sprijin pentru această noțiune,
ei indică artefactele pe care omenirea
le-a trimis recent pe Lună.
Când Fundația Misiunii Arcei a creat biblioteca lunară,
aceasta includea straturi analogice
care puteau fi citite fără computer.
Ideea bibliotecii lunare a fost aceea de a crea un dispozitiv
în care beneficiarii care o vor găsi, peste milioane sau miliarde de ani,
să își dea seama că are date stocate pe ea.
Iar acele straturi analogice te învață tot ce trebuie să știi
ca să poți construi un computer și ca să obții informațiile digitale
de pe straturile mai profunde.
În încercarea de stocare a unor informații
pentru mii, sau poate milioane de ani,
ajungi la aceleași soluții
pe care le-ar fi putut folosi
și ipoteticii extratereștri antici.
Deci, trebuie să ne întrebăm
dacă aceste artefacte nu au, probabil,
un scop tehnologic
pe care încă nu îl înțelegem
și dacă informațiile necesare nu ar putea fi extrase din ele.
Este posibil oare
ca extratereștrii să fi lăsat pe Pământ artefacte
în care sunt stocate informații,
la fel cum oamenii de știință de astăzi
codifică ADN sintetic în obiecte neînsuflețite?
În ceea ce îi privește, teoreticienii astronauților antici susțin că
tehnologia stocării datelor ADN
poate duce la o revelație și mai profundă
și la descoperirea
celor mai incredibile artefacte extraterestre dintre toate câte există.
Un misterios suport din aluminiu,
datat cu 40.000 de ani în urmă.
O mască bizară despre care se spune că înfățișează
un rege care a domnit vreme de secole.
Un dispozitiv de calcul foarte sofisticat,
găsit la bordul unei corăbii grecești antice, naufragiată.
Arheologii au dezgropat așa-numitele „artefacte imposibile”
peste tot în lume.
Dar teoreticienii astronauților antici se întreabă:
nu cumva cel mai incredibil artefact extraterestru
este chiar în fața ochilor noștri?
Am sugerat întotdeauna
că dovada supremă a teoriei astronauților antici
nu se va afla
pentru că vom descoperi undeva
o navă spațială îngropată, sau un pistol cu raze într-un mormânt...
Mai degrabă, dovada finală
a acestei căutări va fi găsită
în interiorul propriului nostru ADN.
Și credeți sau nu,
sunt colegi de-ai mei
care caută mesaje secrete în ADN-ul uman.
Și unii dintre prietenii mei ridică acesta la suprem și spun:
„poate că extratereștrii din spațiu ne-au lăsat un mesaj”.
Poate că există un mesaj ascuns acolo de
o civilizație avansată, mesaj care spune:
„Iată-ne, oameni buni,
noi v-am creat”.
„Suntem stră-stră-stră-stră-bunicii voștri și,
pentru a dovedi acest lucru, v-am lăsat un cod
în ADN-ul vostru”.
Ei bine, nu putem exclude o astfel de ipoteză.
Ce s-ar întâmpla dacă am fi cu toții biblioteci ambulante
și nici măcar nu am ști asta?
Ce s-ar întâmpla dacă fiecare dintre noi, undeva, adânc în genomul nostru,
am deține o bibliotecă imensă, provenită de la o civilizație antică,
de care nu suntem conștienți astăzi?
Dacă există o modalitate de a codifica cunoștințele în ADN,
poate că astăzi le avem
în propriile noastre corpuri și nici măcar nu știm asta.
Este posibil ca ultimele artefacte extraterestre
să fie de fapt chiar oamenii?
Și dacă extratereștrii folosesc
ADN-ul pentru a stoca date,
ar putea oare exista o mulțime de informații
încorporate în artefacte în afara locului,
care există peste tot în lume,
așteptând doar să fie descoperite?
Suntem în mijlocul
unei revoluții biotehnologice.
Oamenii de știință au acum la îndemână
aceleași instrumente genetice, sau unele similare,
cu cele pe care miturile și legendele antice ne spun că le-au folosit zeii
atunci când au modelat corpul uman.
Putem doar specula cu privire la impactul
acestui aspect,
dar cred că, undeva în adâncul nostru, ceva se va trezi
chiar în ADN.
Cred că suntem pre-programați pentru a ne găsi originile.
La asta se referă teoria astronauților antici.
Încercăm să găsim locul de unde venim.
Și asta va avea un efect
pe care cred că niciunul dintre noi nu îl poate calcula.
Este oare posibil ca o istorie incredibilă,
a intervenției extraterestre pe planeta Pământ,
să fie chiar în fața noastră
de mii de ani,
poate chiar înglobată în propriul nostru ADN?
Au fost oare lăsate
în mod intenționat aceste artefacte pentru ca viitorii oameni
să le descopere și să descifreze în cele din urmă,
odată cu dezvoltarea tehnologică, aceste lucruri?
Poate că omenirea a ajuns în sfârșit într-o epocă
în care e capabilă să poată să identifice
vechile capsule ale timpului, care există în jurul nostru
și, eventual, chiar în interiorul nostru.
Traducere și adaptare: Bic@2021
Subtitrare descarcata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania