ЦЕЙ ЕПІЗОД МІСТИТЬ СЦЕНИ ІЗ СЕКСУАЛЬНИМ НАСИЛЬСТВОМ
ЩО МОЖЕ БУТИ ПРОБЛЕМАТИЧНИМ ДЛЯ ДЕЯКИХ ГЛЯДАЧІВ
Шість місяців.
Мені знадобилося шість місяців, щоб заявити про Марту.
Чим допомогти?
Треба було почати з Тері,
як Марта напала на неї вчора, але ж ні.
Я хочу про дещо заявити. Як це працює?
Про що ви хочете повідомити?
Треба було згадати про мацання, але ж ні.
Не знаю, як це сказати, але мене переслідують.
- Чоловік чи жінка? - Жінка.
Треба було згадати її ім'я, статті, її попередні злочини, але ж ні.
Слухайте, я дуже хвилююся.
Гадаю, їй потрібна допомога.
- І коли поліцейський спитав... - Чому так довго не заявляли?
...усе знову нахлинуло.
оленя
П'ять років тому я поїхав на Единбурзький фестиваль.
Я завжди мріяв поставити там шоу,
приєднатися до шуму й гаму вуличних артистів,
які ризикують своїм щастям заради слави.
Я знав, що мушу колись приїхати й ризикнути.
Щоб писати, грати, жартувати, за будь-яку ціну.
Мені треба була свобода в житті,
яка приходить лише з великими мріями й сміливістю не зупинятися.
Коли я прибув до закладу на околиці міста
й помітив брудні вікна, липку підлогу,
запах пересмаженої олії на вході,
я почувався на сьомому небі.
- Привіт. - Йо.
Можеш сказати, де тут буде комедія?
Виконавець чи клієнт?
Виконавець.
Двері он там.
Дякую.
ФРИНДЖ
Ти про якісь інші двері, чи...
Під'єднай у куті. Стіл відсунь убік.
Що? Це моя сцена? Тут? У барі?
Саме так.
Телевізори лишаться ввімкненими?
Ми вимикаємо звук.
- А питці? - Можеш попросити їх піти, якщо хочеш?
Ні, я не зможу.
Вони тут 12 місяців на рік. Я лише один.
Можеш ти попросити?
Ні.
Вони взагалі хочуть слухати жарти?
Є лише один спосіб дізнатися.
Гаразд. Краще почнемо. Так.
Та ну!
Клятий «Фриндж»!
Вітаю, леді й джентльмени, ласкаво прошу на комедію.
Я зайду за цю стінку й переодягнуся.
Коли я крикну, ви всі бурхливо привітаєте мене на сцені. Як вам?
Чудово. Одна людина.
Отже, починаймо.
Леді й джентльмени, вітайте на сцені
Донні Данна!
Так, на хрін! Я вас не чую!
Сьогодні померла моя мама.
Справді? Нічого?
Смішно ж відкривати таке шоу, коли моя мама щойно померла, ні?
Антитеза?
Виступи були жахливі.
Доводилося скасовувати, бо ніхто не приходив.
Якось закінчив раніше, опинившись на лінії вогню парубоцької вечірки.
- Дай це! Гей! - Тут!
О ні!
Ні, будь ласка! Мені це потрібно до кінця місяця.
Часом я стояв і не роздавав листівки, сподіваючись, що ніхто не прийде.
Я був там тиждень і почувався, як покидьки шоубізнесу.
Мені робили обрізання. Довелося шукати великі ножиці.
Розумієте, про що я?
Я кажу, що в мене великий член.
Нічого? Ні? Справді? Гаразд. Не страшно.
Хотів купити яйця Фаберже. Вернувся з цим.
Трясця! Він мене наскрізь бачив.
Так? Упхав мені ось таке.
Я питав себе, якщо зберу речі й поїду додому, чи хтось узагалі помітить.
Гаразд, леді й джентльмени, це й усе шоу!
Я стоятиму біля дверей
із відром для пожертв. Дайте стільки, на скільки шоу заслуговує.
Дякую, що прийшли.
- Ой. - Краще, ніж учора, гадаю.
Що було вчора?
Ґудзик і презерватив.
Ось, у мене для тебе дещо є.
Випала з чийогось гаманця.
Вона твоя, якщо хочеш. Я знаю, як ви, артистики, любите патякати.
ЕДИНБУРЗЬКИЙ ФРИНДЖ 2011
LUNA VIP-БАР
Ми й не уявляли, чи щось вийде, коли знімали.
Знаєш сцену з бляшаними солдатиками?
Ми знімали її на пляжі в Ланкастері, використовуючи фольгу з ресторану.
Її було так багато, Бенджі сказав, у нього скоро пломби повипадають.
Вибач, що перебиваю, але ти працював над Cotton Mouth?
- Так. - Боже мій, я, у біса, обожнюю це шоу.
- Що ти робив? - Один із сценаристів.
Хай йому грець, можна кинутися тобі в ноги?
Слухай, я виступаю в барі The Hoppy.
Приходь, якщо зможеш.
-«Срака раку». - Ага, чудова назва, чи не так?
Ми постараємося.
Бачили щось пристойне?
- Побачимося. - Так.
Трясця.
Піжони, еге ж?
Так, але й жахливе перше враження з мого боку.
Шок. Тобі більше ніхто не дасть роботи.
І мріяти годі.
- Бачиш того хлопця? - Так.
Він написав Cotton Mouth. Збіса круто. Дивився?
- Уривками. Не моє. - Тоді ти псих.
Бути таким молодим й успішним має бути незаконно.
- Підсипаємо отруту в його напій? - Овва, злісно.
Але так.
- Усе заслуга акторів. - Важко не погодитися.
Ненавиджу, що мене хвилює його думка.
Чим ти займаєшся?
Я комік, коли люди сміються, перформер, коли не сміються.
- Як було сьогодні? - Вони прийшли за мистецтвом.
- До речі, я Донні. - Дерріен О'Коннор.
Як у...
Cotton Mouth.
- Що? Але хто тоді... - Мій асистент.
Колишній, тепер я знаю, він краде мою роботу.
Вибач. Я просто пожартував про акторів.
Я знав, хто ти. Сценарій — це найкраще в шоу.
- Не хвилюйся. - На...
- Ти сказав, що його не любиш. - Не люблю.
Навіщо робити шоу, яке не любиш?
Я телевізійна шльондра. Беру все, що дають.
Як щодо коміка-невдахи?
Леді й джентльмени, вітайте на сцені
чоловіка, який кладе лол у пропранолол...
Виріжемо це.
...Донні Данн!
Сьогодні померла моя мама.
Мабуть, вона цього й хотіла.
Щоб я помер тут із нею.
Хочете познайомитися з моїм другом Персі?
Так!
Гаразд. Так, добре.
Це Персі. Ми з ним черевомовці.
Привіт, Персі, як ти?
Я добре, дякую. А ти?
Що ти сьогодні робив, Персі?
Відсмоктував.
Овва, чудово. Дякую.
О, класно!
- Дякую, що прийшли. - Па.
Я вдячний.
- Ісусе, двадцятка. - Учора я не попрощався.
- Тож вирішив прийти й зробити це. - Ясно. Ну, до побачення.
Ні, чекай. Я жартую. Вибач.
Ти дивний.
Справді? Чорт.
Не хвилюйся. Трохи можна.
Поговорімо. Маю кілька підказок, як вивести шоу на новий рівень.
Овва. Так. Було б чудово, так.
- Тоді до зустрічі. - Так. До зустрічі, ковбою.
Що за хрінь?
Наступні кілька тижнів Дерріен займався шоу,
давав поради щодо того, що працювало, а що ні.
...і підтримуй зоровий контакт.
Репетиції о будь-якій порі, щоб довести все до ладу.
Поглянь на мене.
Три ряди спереду.
Скоро телевізори вимкнули, і стільці поставили в мій бік.
Навіть вигнали клієнтів, які насмілилися спитати, коли футбол.
Ні, не сьогодні. Спробуйте паб поруч.
І шоу процвітало.
Леді й джентльмени, вітайте на сцені
Донні Данна!
Сьогодні померла моя мама.
Мабуть, вона цього й хотіла.
Щоб я помер тут із нею.
Щовечора я гуляв із Дерріеном і жив життям знаменитості
в головному VIP-барі містечка,
попиваючи коктейлі до самого ранку, розмовляючи без кінця про шоу
й що б ми зробили з ним після завершення фестивалю.
Нам треба організувати тобі виступи в Лондоні.
Не зустрічав нікого схожого на Дерріена. Самопроголошений...
Буддист, поліаморний пансексуал зі смаком до всього вишуканого.
За два тижні знайомства він відкрив мені очі
на захоплення, про які я не здогадувався.
Не покличеш на допомогу, прикутим до радіатора з кляпом у роті.
І коли ми сиділи у VIP-барі й наводили лад у світі,
я відчував, що мене несе вітром змін.
Ніби цей чоловік тримав ключі від таємного клубу,
і треба було лише взяти його за руку й дозволити повести.
Що ми тут робимо?
Туалети патрулюють.
Ти маєш писати сценарії зі мною.
Так. Це було б чудово.
- Готовий? - До всього, так.
Добре. На.
Трясця.
Молодець.
Але все хороше закінчується.
Думаєте, це погано? Я був такий п'яний, що надів сіточку на пеніс.
Дерріен раніше повернувся до Лондона, і його не було чути до кінця фестивалю.
Може, він зробив перерву чи був у відпустці,
але це здавалося дивним.
І коли флаєри викинули в смітник, постери зняли,
знову ввімкнули телевізори й почали дивитися футбол,
я засумнівався, чи це не був якийсь божевільний сон.
Чи це взагалі сталося.
Це воно.
Відчуйте, як вогонь тече по ваших венах.
Віддайтеся йому.
Кілька місяців я ходив до акторської школи в Оксфорді.
Пам'ятаю, коли вступив, я ледь не розплакався від щастя.
Та після всього, що сталося в Единбурзі,
і попри знайомство з Кілі,
повернення до навчання здавалося помилкою.
І коли я гарцював у трико, вдаючи із себе вогонь...
чи робив вокальні розминки...
чи імітував тварин
і займався чим завгодно, крім акторської гри,
я відчув дещо в животі, що важко сформулювати.
Я сумував за Дерріеном.
Мені бракувало впевненості, яку він давав, відчуття значущості,
надії, що одного дня моє життя кудись таки приведе.
Тепер, як тіло в морі чорних трико, я знову почувався ніким,
наче я віддалявся від світу, щойно в мене з'явився до нього смак.
Донні.
Ідеш?
Так.
ДЕРРІЕН
Пробачте, я маю відповісти.
Гаразд, друже? Так.
Приємно тебе чути.
Так. Ні, мені подобається. Я справді отримую задоволення.
Слухай, може, пізніше поговоримо? Я зараз на занятті.
Що? Ти серйозно? Хочеш, щоб я писав із тобою?
Так, друже. Тисяча «так». Авжеж. Тобто...
Донні, що це ти затіяв? Вона там, у біса, лютує.
Ага, я на дві секунди, добре?
Слухай, мені треба йти, але так, 100 %.
Донні Браско.
Шинейд О'Коннор.
Радий тебе бачити. Усе добре?
Так. Заходь.
Дякую, так.
Овва, неймовірне місце.
Ого, у тебе кіт.
Фергус. У нас велике кохання.
Я не здивований.
Ти гарний малюк, чи не так, Фергюсе? Привіт, друже.
Чашку чаю?
Добре, я написав кілька сцен і решта.
Нічого такого. Ще треба трохи попрацювати.
Гаразд.
Шістдесят сторінок.
Так, доволі швидко вийшло.
Скажу тобі ось що.
Чому б не пояснити мені суть? Буде урок із пітчингу.
Гаразд, це про хлопця, на ім'я Найджел,
високопоставленого юриста, який вирішив у 50 років
спробувати свої сили в професійному реслінгу.
Нішова річ.
Справді?
Так. Хто старше шести років дивиться реслінг?
Так, ні. Не я в кожному разі.
Кажи далі.
Хай там як, у нього з'являється охота, і він починає боротися все частіше.
Скоро йому стає важко утримати баланс між двома світами.
Він починає з'являтися в суді із синяками під очима
чи забуває змити макіяж і...
Тож йому потрібно вирішити.
Жити життям адвоката
чи Катюги Гаррі,
барного забіяки з Остіна, Техас, який топче бруд і хлеще пиво.
Катюга Гаррі — його ім'я в реслінгу.
Треба ще попрацювати.
Але ти не читав.
Прочитаю, коли ти мені продаси.
Можу посидіти в іншій кімнаті й спробувати...
Хочеш кайфонути?
- Що, тут? - Так, чому ні?
Можемо піти випити пізніше. Знову як в Единбурзі.
Так, звісно.
Трясця, ти працював із легендами комедійного жанру.
- Які вони? - Звичайні.
Ні, ти не серйозно. Вони неймовірні.
Дехто з них увійшов би до моєї п'ятірки найкращих гостей.
Грав у цю гру?
Можна запросити кого завгодно на вечерю, але треба вибрати п'ятьох.
Звучить жахливо. Мій дім — священне місце.
Сюди можна лише комусь особливому.
Годі тобі, це відмовка. Кому це?
Не знаменитостям.
Лідерам, гуру, духовно пробудженим.
Це, або щоб я за кожним стільцем.
Шестеро тебе на одній вечірці. Скільки б там було наркотиків.
Я скажу тобі своїх.
Джервейс, Саша Барон Коен, Джулія Девіс,
Куґан чи Прайор, і, не знаю, Ганді чи хтось інший,
бо треба мати доброчесний вигляд.
- Хочеш кайфонути по-справжньому? - Так, на хрін.
Ні, типу, по-справжньому.
Так, на хрін.
- У чому їхній секрет? - Що ти маєш на увазі?
Щоб досягти такого рівня?
Треба слухати мене.
Я серйозно.
Вони пустилися на все, про що я просив.
Овва, це круто.
Ось. Сядь біля мене.
Що це все таке?
Це бомба MDMA.
А це ГОМК. Це релаксант.
- Він розслабляє. - Ага.
Повір мені. З тобою такого ще не було.
Зі мною ще не було такого, як ти.
От лайно. Яка гидота.
Трішки поболить і перестане.
Перший раз, коли я зловив приход, зі мною ще такого не було.
Наче промінь божественного світла проник із космосу через Дерріенів дах у вітальню
саме там, де я сидів,
і теплі хвилі Індійського океану пронизали моє тіло.
І на тому дивані Дерріен мовив про мої таланти
в тому ж дусі, у якому розповідають про всіх моїх героїв.
У тебе велике майбутнє.
Дуже велике майбутнє.
З кожною фразою й кожним вжитим наркотиком
я починав вірити в це, відчувати,
навіть смакувати.
Що мої мрії можна виміряти.
Що їх можна схопити, як вони розгортаються переді мною.
Не марнуй часу на очікування.
Ти ж не проти?
Ні.
От лайно.
Що?
Що сталося?
Я блюватиму.
Ні. Не в котячу миску.
Усе гаразд?
Дай погладжу тебе по спинці.
Ох, дякую. Вибач.
О боже. Мені так шкода.
Припини!
Мигдальне молоко підійде?
Ось. Це тобі допоможе.
Мені дуже шкода.
Нічого. Наступного разу не поспішатимемо.
Я б хотів удати, що більше нічого не було.
ТЕЛЕФОНУЄ ДЕРРІЕН
Привіт, друже. Як справи?
Так. Ні, у мене все добре.
Слухай, я іду на заняття, тож якщо...
Що?
Що? Канал узяв «Катюгу Гаррі»?
Чорт забирай. Їм подобається? Це, бляха...
Так, це неймовірно. Я...
Ти хочеш, щоб я...
Так. Ні, це логічно.
Так. Ні, звісно. Я прийду.
- Це неабищо. - Так. Це чудово. Дякую.
Щоб великий канал підтримував тебе на ранньому етапі кар'єри.
Дерріен передав, що сказали на каналі, і я сяяв від вуха до вуха,
коли він говорив про замовлення, опціони, і всі ті казкові речі, яких я не розумів,
тож на момент, коли він видав наркотики, я без вагань погодився.
Я думав, що все зіпсував.
Що?
Це.
Коли мене знудило.
Не мели дурниць.
Треба більше, ніж блювота, щоб відштовхнути мене, з твоїми талантами.
Дякую.
Дуже тобі дякую.
Якщо я можу щось зробити...
Просто... мрій далі.
Це легко.
Після переїзду до Лондона з Кілі
я почав вживати наркотики в Дерріена майже щовихідних.
На. Почнемо зі звичайної MDMA.
Я повністю купився на його обіцянки
й повірив, що успіх не за горами. Що в мене буде власне шоу до 30.
І десь тоді я стану мільйонером.
В усе, що він казав,
перш ніж годувати з ложечки новітньою хімією.
Я перейшов від покурити зрідка травки
до тижневої гульні на креці.
Отримай кайф. Не бійся.
І меті.
Ти розкриєш свій творчий потенціал.
І героїні.
На тебе чекає успіх.
Коли ти досягаєш рівня,
де зупиняються всі думки й починається ейфорія,
балачки про майбутнє, славу й щастя
відчуваються так само реально, як і хімічні речовини у твоєму тілі.
Це було лише питанням часу, однозначно.
Я багато разів вимикався в його компанії.
Я часто прокидався, і він лежав поруч зі мною,
його руки й рот у різних місцях, наче він щось шукав довкола мого тіла.
Діставшись ванної,
я знаходив його бридку слину, яка застигла навколо моїх геніталій.
Щопонеділка він знову ставав холодним і бездушним,
жорстко критикував сценарій й змушував переписувати на відходняку, безплатно,
поки я викашлював останню інфекцію горла.
І я все одно повертався.
- Не проведеш мій день народження зі мною? - Ні, я йду до Дерріена.
Якого біса, Донні? Тобі це геть не дивно?
Не хочу гуляти з твоїми друзями. Нема грошей.
Але підеш до старого писаки, щоб вжити наркотики.
Ти не розумієш. Він допомагає мені з кар'єрою.
Що він зробив? Ти працюєш у барі, відколи приїхав.
- Ти робиш для нього все безкоштовно. - У мене немає часу.
Тієї ночі Дерріен познайомив мене з кислотою.
Я візьму половинку. Ти бери півтори.
Я буду гідом, щоб ти почувався безпечно.
Дозволь музиці підхопити тебе.
Іноді повертаюся до цієї картинки:
мені 20 з хвостиком, я обдовбався,
дивлюся, як 55-річний чоловік танцює переді мною амазонську джигу,
коли хтось питає мене:
«Як ти потрапив у комедію?»
Описуй, що бачиш.
Мерехтіння кольорів. Об... обриси чогось.
То я тепер фенікс?
Ти це бачиш?
Важливо, щоб ти бачив мене як когось сильного.
Фенікса. Лицаря.
Може, одного з тих рестлерів, яких ти любиш.
Раптом, ніби нізвідки,
ця чітка, сильна думка прийшла мені в голову.
«Він намагається контролювати твій розум».
Що сталося?
«Цей чоловік поганий. Ситуація погана. Забирайся негайно».
Бляха!
- Бляха! - Що таке? Що сталося?
Я нічого не бачу. Усе біле.
Усе гаразд. Це переродження.
- Я не бачу. Я, у біса, не бачу. - Тут ти в безпеці.
Моя підсвідомість, яку я весь цей час пригнічував,
підняла голову, щоб пролити світло на цю хрінову ситуацію.
Що з тобою?
- Це погано. Щось мені каже, це погано. - Це параноя.
- Борися з цим. - Вимкни музику.
Вона вимкнена.
От дідько!
Клята...
О боже! Клята музика!
От дідько!
Тримай.
- Ні. - Це поможе збити гостроту.
Ти вже це вживав. Це розслабляє.
Ні, спробуй втримати.
Ковтай.
Це добре.
Воно сильне!
Гаразд.
Так.
Дихай мені в руку. Дихай.
Усе гаразд.
Усе добре. Так має бути.
Так має бути.
Розслабся.
Усе гаразд.
Ні.
Як тобі було?
Тобі треба прийняти душ. Тепла вода піде тобі на користь.
Трясця!
Можна увійти?
Ходи сюди.
Я хотів би сказати, що я пішов,
вибіг і не вернувся, але я залишився на кілька днів.
У понеділок я схопив інфекцію ока
й лежав на підлозі, а він промивав його в солоній воді.
У вівторок годував кота, поки він приймав дзвінки.
У середу я нарешті вернувся додому.
Гей, що сталося?
Ні, нічого. Просто шкода, як ми попрощалися.
Найбільше мене хвилювало незнання.
Що було в ті миті, коли я втрачав свідомість?
Усе добре?
Так, усе гаразд. Так.
Чи він колись вірив у мене, чи це була спланована маніпуляція?
Чи був він тверезим увесь час?
І що він отримував від цього? Це було просто бажання розбестити?
Щоб задовольнити свій хворий розум?
Його збуджувало руйнувати моє життя?
Може, подивимося щось натомість? Мені не хочеться.
Ні, замовкни.
Вибач. Сьогодні нічого не буде.
- Цього не було й учора. - Мабуть, мені треба відпочити.
Що? Відпочити від сексу чи від мене?
Овва.
Гаразд.
Коли Кілі переїхала, я геть розвалився.
Тепер лишалося лише лупати очима на те, що відбулося.
Я почав відчувати жахливе сексуальне збентеження,
що пронизувало моє тіло.
Думав, це мине, та почав відчувати невпевненість,
яка переросла в справжнє божевілля.
Я ніколи не розумів, чи ці почуття через нього,
чи вони завжди існували десь глибоко в мені.
Чи це все сталося, бо я транслював щось неусвідомлене?
Чи те, що сталося, зробило мене таким?
Здавалося, наче всі, хто на мене дивиться, знали, що зі мною відбувається.
Ніби зазирали мені в душу, бачили зґвалтування, сумніви й плутанину.
Наче мої очі були вікнами в найсуворішу таємницю мого життя.
Я мріяв убити його,
відрізати йому член або язик, що б там не завдало найбільшої шкоди,
і спалити його тіло дотла.
Тож після місяців ненависті, гніву й розгубленості в мене не було вибору.
ЕКСТРИМ
Чорт.
Я кінчав швидко,
так що не можна було заперечити, що мої бажання змінювалися.
Щодня мене кликав ноутбук.
Я почувався розгубленим. Злим.
Наче знову переживав статеве дозрівання.
Гаразд, так.
Почав безрозсудно трахатися з людьми різної статі
у відчайдушній гонитві за правдою.
Я потрапляв у погані ситуації, ледь не ризикуючи бути знову зґвалтованим
у спробі зрозуміти той перший раз.
Якщо мене пускатимуть по колу,
я принаймні позбудуся ідеї що моє тіло належить мені.
Яка різниця, що це колись трапилося?
Таке траплялося вже купу разів, тому байдуже.
Та мені було небайдуже.
Це мало значення, бо це те, чого він хотів.
Це те, що він бачив у мені весь час.
Потім гірке відчуття, що ледь не застрягало в горлі.
Що це його якось виправдовувало.
Тепер я застряг,
оточений жінконенависниками, настільки гетеронормативними,
що я міг лише жадати їхнього схвалення.
Були найгірші шторми.
Я стільки разів була на Майорці. Вона прекрасна.
Дивишся на це «все включено», де просто...
Усе безкоштовно. Типу, усе.
Десятки побачень і стосунків.
Які починалися з того днища, яке сталося.
...але мене влаштовує...
Мене не цікавило кохання. Я більше не був на нього здатен.
Я просто хотів від цих людей відповідей.
І коли на Майорці питають, чи хочеш зайнятися аквааеробікою?
Не треба питати п'ять мільйонів разів...
Перепрошую. Я збігаю в туалет.
Я скоро повернуся, так?
Я відкинув і сполохнув кожного з них.
Ти міг розвернутися, провищати там довкола, просто чкурнути.
Зараз багато хто повернувся до плівки.
Мене цифрове фото влаштовує.
Поки я не зустрів...
Привіт.
Ти в житті симпатичніший, ніж онлайн.
Чесно кажучи, на деяких побаченнях
хлопці виявлялися на 15 років старшими за їхнє фото.
Вона була всім, чого я хотів.
Усім, чого я потребував.
Розумною, смішною, впевненою, сильною.
Ходімо до мене сьогодні.
Але з кожним потиском рук чи довгим поглядом
приходило нищівне почуття гніву й сорому,
що я закохуюся в неї,
що більше не можу ховатися в анонімності.
Просто не кажи Тоні.
І, мабуть, найгірше те,
що я б не почувався так, якби він не зробив те, що зробив.
Але коли з'явилася Марта,
уся ця плутанина відступила...
коли вона торкнулася, здавалося, без зусиль
найтемніших куточків моєї невпевненості й освітила їх.
Треба й твою структуру кісток заборонити.
Ввести податок. Чоловічий податок.
Марта бачила мене таким, яким я хотів.
Тож коли дійшло до походу в поліцію,
я не міг стерпіти іронії, що заявляю на неї, а не на нього.
Чим допомогти?
Завжди було відчуття, що вона хвора, що вона не може дати собі ради,
тоді як він був шкідливим, маніпулятивним розбещувачем.
Здати її означає здати його.
А я про нього ще нікому не повідомляв.
- Тож коли поліцейський спитав... - Чому ви так довго не заявляли?
Я не знаю.
Іди додому, переглянь її листи,
і коли знайдеш щось важливе, повертайся.
До того часу, без належних доказів ми нічого не можемо вдіяти.
І я знову опинився там, де почав.
Якщо ви чи ваші знайомі зазнали сексуального насильства,
відвідайте www.wannatalkaboutit.com
для подальшої інформації й ресурсів
НА ОСНОВІ П'ЄСИ «ОЛЕНЯ» РИЧАРДА ҐЕДДА
Переклад субтитрів: Людмила Речич