De ce nu aţi apăsat pe butonul AZ-5?
Am apăsat. Şi atunci a explodat.
Din episoadele anterioare...
Nu vreau ca oamenii mei să stea aici mai mult decât e strict necesar.
Dacă astea ar fi bune de ceva, aţi purta şi voi.
Vasili...
Vom avea un copil.
Ai idee cu ce te confrunţi?
Oamenii vor afla.
Ce va afla toată lumea?
Trebuie să luăm în calcul orice posibilitate,
fără să ţinem cont cine anume e de vină.
Întreaga regiune trebuie evacuată complet.
De câţi oameni aveţi nevoie?
Circa 750,000 de oameni.
E timpul să mergem.
Ai auzit?
E o evacuare. Înţelegi?
- Trebuie să vii cu mine. - De ce?
Fiindcă aşa mi s-a spus, iar eu îţi spun ţie.
Toţi locuitorii satului sunt evacuaţi.
Nu eşti în siguranţă aici. În aer e radiaţie. Ce-i cu tine?
Ştii câţi ani am?
Nu ştiu. Eşti bătrână.
Am 82 de ani. Am trăit aici toată viaţa.
Aici, în locul ăsta, în casa asta.
Crezi că îmi pasă de siguranţă?
Am o misiune. Nu vreau să am necazuri.
Necazuri...
Nu eşti primul soldat înarmat care vine aici.
Când aveam 12 ani, a început revoluţia.
Oamenii ţarului, apoi, bolşevicii.
Băieţii ca tine mărşăluiau aliniaţi.
Ne-au spus să plecăm. Nu am plecat.
Apoi, au venit Stalin şi foametea. Holodomor.
Părinţii mei au murit. Două surori ale mele au murit.
Celorlalţi li s-a spus să plece. Nu au plecat.
A urmat Primul Război Mondial.
Băieţi germani, băieţi ruşi...
Alţi soldaţi, altă foamete, mai multe cadavre.
Fraţii mei nu s-au mai întors.
Dar eu am rămas. Şi sunt încă aici.
După tot ce am văzut...
Să plec acum, când nu mai văd nimic? Nu.
Un moment!
E timpul să mergem.
Te rog să te ridici!
E ultimul avertisment.
E timpul să mergem.
CERNOBÎL Episodul 4
Kiev, Republica Sovietică Socialistă Ucraina, august, 1986
Patru luni după explozie
0,4.
0,6.
15.
Prîpeat Zona de excludere Cernobîl
Legasov.
Ne întâlnim acolo.
Atomul e un lucru modest.
Nu e modest. E umilitor.
De ce miezul e încă expus? De ce nu a fost acoperit?
Am vrut să-l acoperim, dar nu ne putem apropia suficient.
Pe acoperiş, sunt resturi de grafit de la miez.
Dacă nu le luăm de pe acoperiş, ca să le punem în reactor,
vor ucide pe oricine se apropie.
Acoperişul are trei niveluri. Le-am dat nume.
Cel mai mic e Katia. 1000 de rontgeni pe oră.
Două ore de expunere sunt fatale. Cel din lateral e Nina.
2000 de rontgeni. O oră de expunere e fatală.
În Afganistan, am folosit buldozere comandate de la distanţă.
Sunt prea grele. Acoperişul s-ar prăbuşi.
- Atunci? - Vehicule lunare.
Lunohod STR-1. Sunt vehicule uşoare. Dacă le căptuşim cu plumb,
rezistă la radiaţie.
Nu am trimis oameni pe Lună, dar putem ţine oameni departe de un acoperiş.
E cel mai important lucru, dle general.
În niciun caz nu urcă oameni acolo. Doar roboţi.
Ce e secţiunea asta mare?
Maşa.
12000 de rontgeni.
Dacă stai acolo îmbrăcat cu un costum antiradiaţii complet,
după două minute, speranţa de viaţă se înjumătăţeşte.
Dacă stai trei minute, mori peste câteva luni.
Nici vehiculele lunare nu funcţionează pe Maşa.
Radiaţia gama străpunge orice.
Particulele gama distrug circuitele din microcipuri.
Maşa distruge orice e mai complex decât un întrerupător.
Putem spune că acea bucată de acoperiş e cel mai periculos loc din lume.
Aşadar, ce facem?
Asta am vrut să te întrebăm.
Cortul 101?
- Poţi să bei. E gratis. - E cam devreme.
Bacho.
- Pavel. - Da.
În ce unitate ai fost?
M-au trimis la o unitate motorizată la Kiev, dar apoi...
Nu prostia asta. În Afghanistan.
Nu am fost în Afghanistan.
Nu sunt militar.
Rămân fără oameni.
Duşuri, mâncare... Băieţii ăia sapă.
Ei taie copaci.
Ei îi evacuează pe oameni. Pe săteni.
- Şi ei? - Nu îi cunosc. Să-i ia dracu'!
Janek!
- Ce vrei? - Dă-mi un coş pentru ouă.
- Nu. Am doar unul şi... - Dă-mi coşul!
E cu mine. Înţelegi? Nimeni nu îi face nimic.
E făcut din resturi de plumb. Ţi-l pui pe boaşe.
Acum?
Nu. Aştepţi până când radiaţia te castrează. Acum!
Peste haine!
- Ai fost vreodată la vânătoare? - Nu.
Azi e ziua ta norocoasă.
Eu, tu şi armeanul ăla urât din cort, Garo.
- Noi controlăm animalele. - Controlăm animalele?
Da. Sunt radioactive. Trebuie să moară.
Nu e greu. Cele mai multe sunt animale de casă.
Se bucură să te vadă şi vin direct la tine.
Încărcăm cadavrele în camion, le aruncăm în groapă,
le acoperim cu ciment, apoi, bem.
Primeşti votcă la discreţie şi o mie de ruble.
O să-ţi aduc o armă.
Biblioteca Universităţii Lomonosov din Moscova
Da.
Am nevoie de următoarele documente... Pot fi văzute doar cu aprobare.
Lucrez pentru Comitetul Central.
Tovarăşe!
Poate primi asta.
Mulţumesc, tovarăşe.
- Liber! - Porniţi camerele!
- Semnalul? - Acceptabil.
Rulez programul de diagnosticare.
Spune-mi când poate fi trimis.
Când te gândeşti că trimitem aşa ceva pe Lună...
Nu pe ăsta.
Ştiu că nu pe ăsta.
Vehiculul ăsta era în depozit. Mai pot fi construite două.
Ar trebui să ajungă pentru Nina şi pentru Katia.
Şi Maşa?
Comitetul Central m-a informat
că s-ar putea să fi găsit ceva care să dea rezultate.
- În străinătate. - American?
Bineînţeles că nu. E un robot folosit de poliţia germană.
Din Germania Federală...
După cum vă imaginaţi, nu a fost o discuţie simplă.
Diagnosticarea e completă. Putem alimenta motorul.
Începeţi!
Poţi să-l mişti?
Valeri, ce a fost asta? Ai zâmbit?
Văd că starea ta s-a îmbunătăţit, tovarăşe Diatlov.
Nu. Pleacă!
Am nevoie de ajutorul tău.
Akimov a iniţiat AZ-5.
- Când ai dat ordinul... - Ce ordin?
Toptunov a luat decizia, Akimov a apăsat pe buton.
A fost singura decizie bună pe care au luat-o cretinii ăia incompetenţi.
Poţi confirma că reactorul a explodat după ce au încercat să-l închidă?
De unde să ştiu că a explodat?
Am găsit asta în arhivele statului. A fost scrisă în 1976.
E despre utilizarea reactoarelor RBMK în condiţii extreme.
Şi?
Numele autorilor au fost cenzurate.
Două pagini au fost îndepărtate.
Statul trebuie să-şi protejeze secretele, tovarăşă.
- Îndrăzneşti să spui că nu e aşa? - Ai făcut o greşeală.
Nu au cenzurat cuprinsul.
Paginile lipsă se referă la un coeficient de vid pozitiv.
Şi la AZ-5. Asta îţi spune ceva?
Ce cauţi, de fapt? De ce îmi pui întrebările astea?
Ai lucrat cu reactorul ăsta. Îl cunoşti mai bine decât mine.
Aşadar, e numai vina mea? Asta e ideea?
Nu am venit să te acuz de nimic, ci să aflu ce s-a întâmplat.
Nu ştiu dacă înţelegi, dar îţi acord o şansă să eviţi glonţul.
Mă ajuţi sau nu?
Habar n-am ce s-a întâmplat acolo.
Coeficienţii de vid nu au legătură cu AZ-5.
Poftim! Acum, poţi pleca.
- Nu eşti nici măcar curios. - Pentru ce?
Crezi că întrebarea potrivită te va ajuta să afli adevărul?
Nu există adevăr.
Întreabă-i ceva pe şefi şi îţi vor spune o minciună.
Iar eu o să mă aleg cu glonţul.
Am doar două reguli. Prima...
Nu îndrepta arma spre mine. E uşor.
Poţi s-o îndrepţi spre boul ăsta, dar nu spre mine.
Regula a doua... Dacă împuşti un animal
şi nu moare, continuă să tragi până îşi dă sufletul.
Nu le lăsa să sufere, altfel, te omor. Ai înţeles?
Vorbesc serios. Am ucis mulţi oameni.
Bine. Începem când eşti pregătit.
După ce începem, o să fugă în casă, unde se cred în siguranţă.
Intrăm în toate camerele. Da?
Bine.
Fă-ţi treaba. Din uşă în uşă.
- Nu le lăsa să sufere. - Îmi pare rău.
Du-l la camion!
Mănânci?
Bea!
Din nou.
Uite...
Li se întâmplă tuturor când fac asta prima oară.
În mod normal, când ucizi un om.
Tu ai ucis un câine. Şi ce dacă? Nu trebuie să-ţi fie ruşine.
Îţi aminteşti când ai ucis prima oară, Garo?
Eu am ucis prima oară în Afganistan.
Acţionam într-o casă.
Am văzut un bărbat şi l-am împuşcat în stomac.
E o poveste de război adevărată.
Nu sunt poveşti frumoase, ca în filme. Sunt nasoale.
Bărbatul era acolo. L-am împuşcat în stomac.
Am fost aşa de speriat, că nu am mai apăsat pe trăgaci în ziua aia.
Mi-am spus: "Asta e, Bacho."
"Ai împuşcat un om."
"Nu mai eşti acelaşi om. Nu vei mai fi niciodată."
Dar te trezeşti a doua zi şi constaţi că eşti acelaşi om.
Şi îţi dai seama
că aşa ai fost tot timpul.
Doar că nu ai ştiut.
Fericirea omenirii.
Poftim?
"Obiectivul nostru e fericirea omenirii."
Da.
Eu sunt fericit în fiecare zi.
Bine. La treabă!
Veniţi!
Septembrie 1986
E aici.
Hai!
Ridicaţi! O clipă...
- Cu atenţie... - Trageţi!
Joker.
Aşa l-au numit germanii. Joker.
- E pregătit? - Da.
Semnalul e bun.
Camerele...
Motoarele...
Motoarele funcţionează, semnalul e bun.
Bine. Să nu ne grăbim.
Un metru, înainte, un metru, înapoi.
Un metru, înainte.
Germanii!
Un metru, înapoi.
Ai pierdut semnalul?
Nu semnalul e de vină, ci vehiculul.
Nu mai funcţionează.
Bineînţeles că ştiu că ascultă! Vreau să audă totul!
Ştii ce facem aici? Spune-le idioţilor ce au făcut.
Nu-mi pasă!
Spune-i lui Rijkov! Spune-i lui Ligaciov!
Spune-i lui Gorbaciov! Spune-le!
Poziţia oficială a statului
e că o catastrofă nucleară globală nu e posibilă în Uniunea Sovietică.
Le-au spus germanilor că cel mai mare nivel de radiaţie detectat
e de 2000 de rontgeni.
A fost un număr pentru propagandă.
Robotul nu avea cum să funcţioneze.
Avem nevoie de un nou telefon.
- Dacă nu curăţăm acoperişul? - Trebuie să-l curăţăm.
Dacă nu curăţăm acoperişul, nu putem acoperi reactorul.
Dacă nu îl acopeream, avea o radiaţie de 12000 de rontgeni,
de două ori cât cea de la Hiroshima.
- În fiecare oră... - Ştiu.
Dar plumbul?
Am putea. Nu ştiu.
Putem să-l topim şi să-l turnăm de sus, ca un strat acoperitor.
Am folosit cea mai mare parte a plumbului ca să căptuşim...
Există plumb în jurul instrumentelor din celelalte clădiri cu reactoare.
- Soldaţii îl scot ca să-şi facă veste. - Vorbeşti serios?
Chiar şi aşa, vorbim despre fierberea unui metal în elicopter.
E plumb, Boris. E foarte greu.
Dacă lansăm proiectile cu grafit în groapă?
Avem gloanţe de mare calibru, explozive. Nu vor ricoşa. Vor împinge.
Vrei să tragi cu gloanţe explozive într-un reactor expus?
Nu.
Să aprindem din nou acoperişul. A fost uşor prima oară.
Despre ce vorbim?
Avem nevoie de un alt robot,
care să reziste la radiaţii.
Am întrebat. Nu există.
Americanii.
Dacă americanii ar deţine tehnologia, crezi că ne-ar da-o?
Chiar şi aşa, Comitetul Central nu ar binevoi să întrebe.
Amândoi ştim asta.
Nu există roboţi.
Roboţi biologici.
Ce-ai spus?
Folosim roboţi biologici.
Bărbaţi.
Am făcut treabă multă azi.
Ce au mâncat până acum?
Au mâncat găinile.
Apoi, s-au mâncat reciproc.
Din uşă în uşă...
Pavel...
Pavel!
Nu auzi? Vorbesc cu tine.
La dracu'!
Ieşi din casă!
Du-te!
Octombrie 1986
Tovarăşi soldaţi,
poporul sovietic s-a săturat de acest accident.
Vrea ca noi să curăţăm locul.
V-am încredinţat această misiune dificilă.
Din cauza locului în care veţi lucra,
fiecare va avea la dispoziţie doar 90 de secunde.
Ascultaţi cu atenţie toate instrucţiunile mele
şi faceţi exact cum vi se spune.
Ne gândim la siguranţa voastră şi a camarazilor voştri.
Veţi intra în clădirea reactorului 3.
Urcaţi scările, dar nu vă îndreptaţi imediat spre acoperiş.
Când ajungeţi sus,
opriţi-vă în spatele uşii care dă pe acoperiş şi respiraţi adânc.
Veţi avea nevoie de asta pentru ce urmează.
Asta e zona de lucru. Trebuie să curăţaţi grafitul.
Unele blocuri de grafit cântăresc 40-50 kg.
Toate trebuie aruncate peste margine.
Priviţi-i pe camarazii voştri înaintând rapid,
apoi, întorcându-se spre stânga şi intrând în zona de lucru.
Aveţi grijă să nu vă împiedicaţi. E o gaură în acoperiş.
Aveţi grijă să nu cădeţi.
Trebuie să vă mişcaţi rapid şi cu atenţie.
Aţi înţeles misiunea aşa cum am descris-o?
Da, tovarăşe general.
Sunt cele mai importante 90 de secunde din viaţa voastră.
Gândiţi-vă bine la misiunea voastră, apoi, îndepliniţi-o.
E timpul să mergem. După 90 de secunde, sun dintr-un clopoţel.
Când îl auziţi, întoarceţi-vă imediat. Aruncaţi lopeţile în tomberon
şi mergeţi pe hol, pentru decontaminare.
Pe acoperiş, aruncaţi resturile peste balustradă.
Nu vă uitaţi peste balustradă. E clar?
Foarte bine. La semnalul meu... Fiţi pregătiţi... Acum!
Tovarăşe soldat... Ai terminat.
E timpul să pleci.
Mănuşa ta...
Mami!
Prîpeat, decembrie 1986
Ne cerem scuze, dar trebuie să vorbim cu tine fără...
Diatlov va fi judecat.
Şi Briuhanov şi Fomin...
Noi vom depune mărturie, ca specialişti.
Toţi trei. Dar, înainte de asta...
Comitetul Central îl trimite pe Legasov la Viena.
Acolo e sediul agenţiei...
Agenţia pentru Energie Atomică. Ştiu ce e la Viena.
Ce ţi s-a cerut să faci?
Să spun lumii ce s-a întâmplat.
Atunci, ar trebui să ştii ce s-a întâmplat.
Am stabilit o cronologie. Minut cu minut,
uneori, chiar secundă cu secundă.
Fiecare decizie, fiecare apăsare pe buton, fiecare apăsare pe întrerupător.
Şi? Sunt vinovaţi?
Da. Se fac vinovaţi de incompetenţă crasă,
de încălcarea normelor de siguranţă, de nepăsare extremă.
- Dar explozia? Nu sunt sigură. - Cum adică nu eşti sigură?
Am analizat datele. Toptunov a spus adevărul.
Au închis reactorul, apoi, acesta a explodat.
Cred că răspunsul e în acest articol.
Dar două pagini au fost îndepărtate.
Ai văzut asta înainte.
Crede-mă când îţi spun
că habar nu am ce a cauzat explozia.
- Niciunul dintre noi nu a ştiut. - Ce nu a ştiut?
În 1975, la un reactor RBMK de la Leningrad,
a avut loc o scurgere de combustibil.
Operatorii au apăsat pe butonul AZ-5.
În loc ca puterea să scadă imediat,
pentru scurt timp, a urcat.
Cum e posibil?
E întrebarea pusă de un coleg al meu pe nume Volkov.
El a scris acest articol.
Când un reactor RBMK funcţionează la putere mică, e instabil
şi provoacă oscilaţii ale reactivităţii.
În condiţii normale, barele de control pot compensa.
În condiţii normale.
Echipa de la Cernobîl a oprit reactorul în timpul testului.
A scos aproape toate barele de control, ca să mărească puterea.
Asta a aflat Volkov la Leningrad.
Dacă barele de control din bor sunt complet scoase din reactor,
apoi, puse la loc, primul lucru care intră în miez nu e borul,
ci grafitul.
Barele de control au vârfuri de grafit care dezlocuiesc apa şi aburul.
Aşa că reactivitatea nu scade, ci creşte dramatic.
Atunci, de ce au apăsat pe buton?
Nu au ştiut.
Volkov a informat Kremlinul acum zece ani.
Dar nu se putea să existe îndoieli
legate de supremaţia industriei nucleare sovietice.
KGB-ul a clasificat informaţia ca secret de stat.
Când a explodat reactorul, n-am crezut că e tot problema cu AZ-5.
Fiindcă defectul sistemului nu cauzează o explozie
decât dacă operatorii au adus reactorul în pragul dezastrului.
- Aşadar, e vina lor. - Da.
Dar nu e numai vina lor.
Nu.
Asta vei spune la Viena?
Nu poţi să fii aşa de naivă.
Sunt 16 reactoare RBMK în Uniunea Sovietică în acest moment.
Trebuie să le reparăm. Pentru asta, trebuie să facem situaţia publică,
să obligăm Comitetul Central să ia măsuri.
Propui ca Legasov să umilească o naţiune
a cărei obsesie este să nu fie umilită.
Putem face o înţelegere cu KGB-ul. Nu dai informaţiile astea la Viena,
iar ei ne lasă să lucrăm la reactoarele rămase.
O înţelegere cu KGB-ul... Spuneai că eu sunt naivă.
Îţi vor hărţui familia şi prietenii.
Ai şansa să vorbeşti în faţa lumii, Valeri. Dacă aş fi avut ocazia asta...
Dar nu o ai.
Am cunoscut oameni mai curajoşi decât tine, Homiuk.
Oameni care au avut ocazia să facă ceva, dar nu au făcut.
Când în joc e viaţa ta şi a celor dragi ţie,
convingerile morale nu mai înseamnă nimic.
Te lasă baltă.
În acel moment, voiai doar să nu fii împuşcat.
Ai auzit de numele Vasili Ignatenko?
Nu.
A fost pompier.
A murit după două săptămâni de la accident.
Am vizitat-o pe văduva lui.
A născut o fetiţă.
Fetiţa a trăit patru ore.
Au spus că radiaţia ar fi ucis-o pe mamă,
dar a absorbit-o copilul în locul ei.
Copilul ei.
Trăim într-o ţară unde copiii trebuie să moară ca să-şi salveze părinţii.
La naiba cu înţelegerea ta!
Şi la naiba cu viaţa noastră.
Cineva trebuie să înceapă să spună adevărul.
Felicitări, tovarăşi!
Sunteţi ultimii 3828 de soldaţi.
V-aţi îndeplinit misiunea.
Vă doresc sănătate şi o viaţă lungă.
Fiecare va primi o primă de 800 de ruble.
- Mulţumesc. - Servesc Uniunea Sovietică!
Subtitrare: Retail
Sfârşitul episodului 4