REŢETĂ PENTRU CRIMĂ
- Dar un compozitor? - Nu sunt Irving Berlin.
- Mai clasic de atât. - Nu. Nu sunt Berlioz.
- Altul. - Nu sunt Brahms.
- Un dirijor faimos din New York? - Nu sunt Leonard Bernstein.
- Eşti un criminal celebru? - Bună încercare. Nu sunt Lizzie Borden.
Sper să îl înfunzi! Rămân fără idei.
Bine. Eşti un jurist englez renumit din secolul al 18-lea?
O întrebare tipică de avocat. Nu, nu sunt Sir William Blackstone.
- Cynthia? - Pas.
De câte ori jucăm Botticelli cu tine mă simt un nimeni.
Văd ceva steaguri albe fluturând?
- Haide. Spune-ne cine este. - Nu. Vă rog. Să continuăm cu ghicitul.
O să fim aici toată noaptea. Haide, Ray.
- E foarte simplu - Josef Breuer. - Cine?
Breuer. El şi Freud au fost coautori la "Studiu asupra Isteriei".
Nu e corect, eşti psihiatru. Trebuia să alegi pe cineva ştiut de toată lumea.
Cum ar fi cine, dragă? Data trecută te-ai împiedicat de Alexander Graham Bell.
A terminat soţul meu să vă uluiască cu inteligenţa lui?
Pentru că am o mică surpriză pentru toată lumea. Sunteţi gata?
Henri şi Denise au aflat despre aniversarea noastră. El a insistat.
- Eu insist să mâncăm cât e rece. - Minunat!
Cred că ar merge un toast.
Pentru gazdele noastre la a zecea aniversare a groaznicei lor greşeli.
- Ar fi bine să reformulezi, consilier. - Cu plăcere, Înălţimea Voastră.
Pentru cei mai buni oameni pe care-i cunosc şi încă zece ani de fericire.
Scuzaţi-mă.
Vin spumos, cineva?
Alo?
Acum?
Nu poate aştepta?
Avem o petrecere aici.
Bine, vin cât de repede pot.
Orice alege Henry e superb. Are cea mai bună cramă din oraş.
- Scuză-mă. Scuză-mă, dragă. - Sigur.
- Ce este, dragă? - Un pacient. Trebuie să plec.
- E aniversarea noastră. - E o urgenţă. Un atac de panică.
Nu eşti doctor de familie.
Nu trebuie să te duci imediat cum cineva termină pastilele de dormit.
- Am mai discutat despre asta. - Avem musafiri.
Şi nu ar trebui să ne vadă certându-ne.
Scuză-mă tu. Încerc să mă întorc înainte să plece ei.
Mă iubeşti?
- Cât de mult? - Atât de mult.
De fapt, ar trebui să te strâng de gât.
- De ce? - Ştii că dădeam o petrecere.
Trebuia să te văd.
Când sunt singură, nu ştiu... devin derutată.
- Te gândeşti mai bine? - Puţin.
E o reacţie naturală la circumstanţele astea.
- Mereu îmi doresc să fi fost altă cale. - Nu este.
Dar dacă ai vorbi cu ea. Dacă aş vorbi eu cu ea...
Joan, nu fi naivă.
Avem o singură alternativă. Am hotărât asta de mult.
E nostim. Nici nu-mi pot imagina cum arată.
- Suntem chiar aşa de diferite? - Complet.
Bine. Sunt mai tânără ca ea. Sunt mai drăguţă.
Dar ea e probabil mai inteligentă decât mine.
Mm-hm.
E un fel de inteligenţă distructivă.
De ce eu? Ce am eu de oferit?
O actriţă tipică - prea multe roluri şi prea multă ambiţie.
- Îmi place ambiţia. - Pentru tot binele pe care mi l-a făcut.
Te-a adus la mine, nu?
Cu unghiile roase şi toate nevrozele din carte.
- Eram în mare formă, nu? - Nu e o formă rea de loc.
- Ray? - Da?
- Mă iubeşti, nu? - Foarte mult.
- Nu te voi dezamăgi mâine. - Nici nu m-am gândit că ai face-o.
Nu mă gândeam că vei mai fi trează.
Nu te deranja să de dezbraci, dormi în camera de oaspeţi. Am desfăcut patul.
Carol...
Cred că ar trebui să ştii că dimineaţă îmi sun avocaţii.
Trebuie să începem din nou cu asta?
Va trebui să mă suporţi doar de data asta, dragă.
Norocul tău că sunt prea bine crescută să fac un scandal.
Bine. Dă-i drumul.
Acum şase luni ţi-am dat de ales între mine şi...
Oh, cum să o spun...
activitatea ta extracuriculară.
Am făcut alegerea.
Voiam un soţ în fapt, nu numai în aparenţă.
- Dacă refuzai, divorţam de tine. - Era un clenci, dacă-mi aduc aminte bine.
Natural, doar nu crezi că o să fac să fie uşor pentru tine?
Voi crea cât de mult scandal posibil şi îţi voi distruge în întregime practica.
În afară de a lua fiecare penny pe care-l am.
Aceştia au fost termenii mei.
I-ai acceptat.. până în seara asta.
Nimic din astea nu e necesar. Ţi-am spus, am fost cu un pacient.
Până la ora unu noaptea? Faci şi reduceri?
Am trecut pe la doctorul Cobb,
era psihanalistul de referinţă şi am discutat cazul.
- Chiar te aştepţi să cred asta? - Sună-l.
Ce va dovedi asta? E prieten cu tine.
Soţia lui e prietenă cu tine. Vorbeşte cu ea.
Închide.
Nu l-am văzut pe Cobb de două săptămâni.
- Atunci m-ai minţit. - Dar nu aşa cum crezi.
Ei, cred că jocul s-a terminat.
M-am oprit la spital să-l văd pe doctorul Rosales.
Am vorbit despre excursia pe care tu şi eu o vom face la Acapulco.
- Acapulco? - Da, plecăm mâine noapte.
Mă gândeam că ne-ar prinde bine câteva zile la soare, doar tu şi eu.
Aniversare fericită, dragă.
Oh, Ray, dragule.
De asta m-am oprit să-l văd pe Rosales.
El e din Mexic şi m-am gândit că mă pune la curent cu ce să facem acolo.
De ce nu mi-ai spus?
O păstram pentru dejun. Voiam să fie o surpriză.
Şi eu aproape am stricat-o. Oh, dragă.
O să ai o zi mare mâine.
De ce nu dormi puţin?
Cred că o să citesc o vreme.
Ray?
- Poţi intra acum, domnişoară Hudson. - Mulţumesc.
- Dragă, eşti încordat. - Un pic.
- Ai dormit vreun pic azi noapte? - Nu. Ei, poate o oră sau două.
- Ia una din astea. - Ce sunt?
Somnifere. Vreau să te odihneşti după amiaza asta.
Nu pot. Lucrez.
E un moment nepotrivit să-ţi urmăreşti cariera.
Câte şanse pot căpăta? E un rol bun.
Să ne concentrăm pe rolul pe care-l joci în seara asta.
- Crezi că se potriveşte? - Poate fi un pic mai mare.
Observabil?
Nu cred. Să o iau acasă cu mine?
Nu. Nu vreau s-o porţi până când e necesar.
Fotografia asta e cea mai bună pe care o am cu ea.
În celelalte e la depărtare sau poartă ochelari de soare.
- Observă machiajul. - Foloseşte un creion gros de sprâncene.
Dar peruca?
O iau astăzi de la studio. Nu vor observa că lipseşte.
Bine. Ia asta cu tine ca referinţă dar s-o aduci înapoi diseară.
Dar sincronizarea?
- Voi fi la apartament la 09:00. - Dar nu mai devreme.
Şi cum ajungi acolo? Cu maşina?
- Mă testezi. - Te deranjează?
Nu. Cred că amândoi trebuie să fim siguri de lucruri.
Nu conduc. Vin cu autobuzul. Cobor la câteva blocuri şi merg pe jos.
Corect. Foloseşti intrarea din spate spre garaj şi iei liftul de serviciu.
- Numărul apartamentului? - Mansarda. Sun de două ori.
Altceva?
Joan?
- Ochelarii de soare. - Bună fată.
Şi o geantă largă pentru rochie.
- Să o fac din nou? - Nu. Nu vreau să mai vorbim de asta.
Dar va fi bine. Îţi promit.
Prefă-te că joci un rol, până la ultima replică.
Ne vedem diseară.
La zece. Mulţumesc foarte mult.
- Avionul e în program. - Atunci ar fi bine să te grăbeşti.
Dragă, să nu ne grăbim. Uite, lasă-mă să te ajut cu aia.
Eşti un om strălucitor dar nu prea înclinat spre mecanică.
- Pentru asta sunt soţiile. - Pentru asta... şi alte chestii.
- A sunat Burt. - Ceva important?
Nu. Doar să ne ureze o călătorie plăcută.
I-ar prii o vacanţă. Are două cazuri noi săptămâna viitoare.
Asta capătă dacă are ambiţii politice.
- Îl ţii minte din facultatea de drept? - Vag.
N-am văzut pe nimeni să lucreze atât de din greu, inclusiv pe tine.
Dar eu nu a trebuit să fac asta. Nevastă-mea a avut un tată bogat.
- Te-ai însurat cu mine pentru banii mei. - Nu ai tăi, dragă. Ai tatălui tău.
Îmi place să cred că m-ai iubit puţin.
- Sigur că te-am iubit. - Da.
- Menajera vine mâine? - Din câte ştiu.
De ce n-o suni să verifici? Uneori uită.
Bine.
- Mi-ai văzut rochia albastră de lână? - Ce?
Rochia mea. Voiam s-o iau în călătorie dar n-o găsesc.
- Poate ai trimis-o la curăţat. - Nu.
Unde e agenda aia? Ah!
Charlotte? Sunt doamna Fleming. Voiam să fiu sigură că vii mâine.
Bine. Şi nu uita să uzi florile.
Ai cheia? Bine.
Da. Aşa o să facem. Mulţumesc foarte mult. Pa.
Vine la ora zece.
Bine.
Vrei să bei, dragă?
Nu. Las-o mai uşor, bine?
Ce noapte frumoasă, nu?
Nu am observat.
Vreme perfectă pentru zbor. Poţi vedea la mile distanţă.
- Ştii la ce mă gândeam? - Ce?
Când ne întoarcem, trebuie să redecorăm.
Casa arată rece. Ar trebui să aibă culori mai calde.
Poate ar trebui să cumpărăm câteva tablouri de conserve de supă.
- Dacă aşa crezi. - Ţi-ar place asta, nu?
Oh, o să ne distrăm aşa bine următoarele zile.
Secretara ta ştie unde mergem?
Doar că e în Mexic. Fără detalii.
Bine. Intimitate completă.
O să avem un weekend drăguţ şi liniştit.
Ar fi bine să închizi uşile şi să te schimbi.
Oh?
A doua lună de miere poate va fi mai bună ca prima.
Alo.
Bună, Burt. Ce mai faci?
Da. Carol mi-a spus că ai sunat.
Bine. Tocmai plecăm.
Nu. Ea, se îmbracă.
Da. O să-i spun.
Trebuie să plec acum. Sărut-o pe Cynthia din partea noastră, da?
Bine.
Joan.
Te-a văzut cineva urcând?
- E un pahar pe bar. - Nu, aş...
Ia-l. Şi vreau să porţi mănuşile astea.
Nu. Te rog. Nu am nevoie de băutură. O să fiu în regulă.
Ai grijă să nu atingi nimic.
Ai adus fotografia?
Peruca?
- Şi pantofi asortaţi cu rochia. - Foarte bine.
Pune-ţi asta. Haide. Pregăteşte-te.
Arată bine.
- Nu va păcăli pe nimeni. - Nu fi aşa negativistă.
Dacă întâlnim pe cineva care o cunoaşte pe soţia ta? Nu arăt ca ea.
Oamenii văd ce se aşteaptă să vadă - principiul asociaţiei.
Eşti îmbrăcată precum Carol şi cu mine. Asta înseamnă că eşti soţia mea.
- Suntem gata? - Încă nu.
Sună la curăţătorie.
Ce mai aştepţi?
- Nu au închis acum? - Au deschis până la miezul nopţii.
Curăţătoria Rodeo? Sunt...
Sunt doamna Fleming. Apartamentele Cumberland pe Wilshire.
Am o legătură de lenjerie şi câteva lucruri de curăţat.
- Va fi lângă uşă. - Le las lângă uşă.
Puneţi pe cineva să le ia dimineaţă?
Mulţumesc.
Bine. Ochelarii de soare.
- Unde sunt? - Ştiu că îi aveam.
Bine.
- Pune-ţi astea. - De ce?
Le poartă mereu cu rochia aia.
Când te întorci de la aeroport, pune în legătură rochia şi mănuşile.
- Dar peruca? - O returnez luni.
- Nu va şti nimeni că am luat-o. - Bine. Eşti gata?
Aşa cred.
Să începem.
Lumina.
Doctor şi doamna Ray Flemming, pentru zborul 12A.
Mulţumesc.
- Aveţi 6 kg depăşire, doctore. - Pune-le pe cartea de credit, bine?
Doamnă Flemming?
Carol.
- Da. - Veţi avea bagaj de mină?
- Nu. - Vreţi să semnaţi aici, doctore?
Mulţumesc foarte mult.
Poarta este 35, îmbarcarea cam în trei minute.
- Călătorie plăcută, domnule. - Mulţumesc.
"Zborul 12A pentru Acapulco
"este în curs de terminare a îmbarcării la poarta 35.
"Pasagerii cu rezervări să urce la bord."
- Numele dumneavoastră, vă rog? - Doctor şi doamna Flemming.
- În regulă. Rândul 3, locurile A şi B. - Mulţumesc.
Ţine minte, nu încerca să mă contactezi. Dau eu de tine.
- Când o să te văd? - O vreme nu. Cel puţin o săptămână.
- Sunt îngrijorată. - Nu fi. Doar odihneşte-te.
Nu citi ziarele. Te vor indispune.
- Să începem? - Ce ar trebui să spun?
Eşti actriţă, dragă. Improvizează.
Dacă asta e părerea ta, de ce ai mai venit?
Asta e o întrebare bună.
Nici nu ai avut de gând să faci călătoria asta.
Şi ce ar trebui să fac? Să stau în cameră cât tu pescuieşti?
- Poate ar fi mai bine să nu mergi de loc. - Poate n-o să merg.
Bine. Petrece-ţi weekend-ul cu prietenii tăi.
Nu amesteca prietenii mei în asta.
- Coboară vocea. Lumea ascultă. - Nu-mi pasă.
- Faci o scenă. - Asta e imposibil.
- Ce faci? - Plec.
- Nu fi proastă. - Au închis uşa?
Nu, dar suntem pe cale s-o facem.
Distrează-te. Sigur o să-ţi fie mai bine fără mine.
Carol!
- Pot să vă ajut cu ceva, domnule? - Nu, las-o să plece.
Miguel, vrei să pregăteşti ceva de mâncare? Mor de foame.
Doctore Flemming?
- Cine eşti? - Locotenent Columbo. Poliţia.
Nu înţeleg. Ce s-a întâmplat aici? Unde e soţia mea?
Poate ar fi bine să staţi jos. Am veşti proaste pentru dumneavoastră.
- I s-a întâmplat ceva lui Carol? - Sigur nu vreţi să staţi jos?
- A avut vreun accident? - Nu chiar.
- Ce este? Spune-mi. - Păi...
cineva a intrat aici şi a încercat să o omoare.
- A încercat să o omoare? - Exact. Are noroc că mai e în viaţă.
E încă în viaţă? Unde e acum?
E la spital.
Sigur nu vreţi ceva de băut?
Nu. Vreau să ştiu cum se simte. E conştientă?
A putut spune ceva?
Mă tem că nu. A fost în comă.
Care e starea ei acum?
- Haide. Trebuie să ştiu adevărul. - Nu e prea bună, doctore.
Sperăm doar să-şi revină destul să poată vorbi cu noi.
Trebuie s-o văd.
Nu ar trebui să vă odihniţi puţin? La urma urmei a fost un şoc.
Soţia mea e în spital, ar putea să moară. Vreau s-o văd.
În regulă. Am o maşină jos.
Nu vreau să vorbesc cu nimeni acum.
Poate fi spitalul, doctore. Ei ştiu că sunt aici.
Alo. Sunt doctorul Flemming.
Trebuia să vorbesc cu tine. Ziarele...
Nu, nu pot primi pe nimeni astăzi.
De ce nu veniţi vineri la două? Secretara mea va face modificarea.
E cineva acolo cu tine?
- Se aşteaptă să fiu la post la orice oră. - La fel şi cu mine, doctore.
Soră, sunt doctorul Flemming. Soţia mea e pacient aici, aş vrea s-o văd.
E pe lista celor în stare critică. Nu poate primi vizite.
- Dar sunt doctor. - Îmi pare rău, dar...
- Doctorul Lansberry mai e şef la personal? - Da.
Vreţi să-i spuneţi că doctorul Ray Flemming vrea să-l vadă?
Ar putea fi în operaţie, doctore.
Dar nu poţi şti dacă nu verifici. Te deranjează?
Doctorul Lansberry, vă rog. La recepţie.
Doctorul Flemming e aici. Insistă să-şi vadă soţia.
Da. Mulţumesc.
- I s-a dat un mesaj pe pager, doctore. - Mulţumesc.
- Banda roşie a spitalului. - Da, înţeleg ce spuneţi, doctore.
Să-i dăm drumul cu asta.
- Să-i dăm drumul cu ce? - Banda roşie.
Hoţul ăsta, a lăsat vreo urmă?
Nu, nici una.
Dar am putea să-l depistăm când va încerca să vândă lucrurile furate.
Nu suntem siguri dar credem că a furat bijuterii ale soţiei dv şi alte lucruri.
Când puteţi, puteţi face o listă cu ce s-a furat?
Desigur.
Apoi putem verifica la plasatori şi la magazinele de marfă furată.
Şi cine ştie? Ar putea să apară ceva.
Câteva întrebări pentru raportul meu, doctore.
Eraţi în Mexic când s-a întâmplat asta iar acolo erau...
Oh, nu aveţi un creion, nu-i aşa?
Mulţumesc.
Nevastă-mea îmi dă unul în fiecare dimineaţă dar nu pot să-l păstrez.
Oh, da. Ştim că eraţi în Mexic
dar poliţia locală de acolo se pare că nu puteau să dea de dumneavoastră.
Da. Eram într-un sătuc cam la 20 de mile de Acapulco.
Era foarte liniştit şi relaxant şi nu erau telefoane.
- Aha. Da. - "Doctor Lansberry, la recepţie."
Cred că ştiţi despre ce s-a întâmplat în avion.
Aha. Am vorbit cu cei de la compania aeriană.
Ne-au spus că soţia dumneavoastră s-a îmbarcat şi asta ne-a lăsat mască.
Dar apoi am contactat stewardesa şi ea a explicat ce s-a întâmplat.
Da. A fost vina mea.
Ne-am certat în avion. A fost ceva ridicol.
Nu m-am gândit că ar putea să plece într-adevăr.
Aha. Probabil a mers acasă şi s-a dus direct în pat.
Cred că atacul a fost aproape de miezul nopţii.
Adică, ştim că a fost la aeroport la ora zece.
Locotenente, dacă îţi mai pot fi de vreun ajutor...
Nu. Doar faceţi lista aceea. Ar fi foarte bine, doctore.
Mulţumesc.
Încă ceva înainte de a uita. A trebuit să împrumut o fotografie.
- Sper că nu vă deranjează. - O fotografie?
A dumneavoastră cu soţia, ceva să arăt stewardesei.
- Pentru identificare. - Înţeleg.
Era încă plecată din oraş dar am contactat-o
şi am trimis fotografia prin WirePhoto.
Şi?
A identificat-o pe soţia dv. Imaginea nu era clară dar a recunoscut-o.
Ray.
Speram să te găsesc aici. Eşti în regulă?
Mai rezist, cred.
Nu ştiu ce să spun.
- Doar ce am văzut-o la petrecere. - Ştiu.
Ce s-a întâmplat? Când am sunat vă pregăteaţi să plecaţi.
Ne-am certat în avion.
Carol a plecat. Nu ar fi trebuit s-o las.
Nu te poţi învinovăţi. De unde ai fi putut să ştii?
Mulţumesc.
- Aţi auzit ceva? - Încă nu, doctore.
Locotenent Columbo.
Gordon. Sunt de la biroul procurorului districtual.
- Da, domnule. Ştiu. - Apreciez orice puteţi face.
Voi încerca.
Vom găsi omul responsabil pentru asta.
Imediat ce Carol îşi revine şi ne dă o descriere completă.
Şi Cynthia vrea să petreci următoarele zile cu noi.
- Să mă mai gândesc. - Înţeleg.
Dr. Flemming? Dr Lansberry la telefon.
Bună, doctore. E ceva ce vreau să faci pentru mine.
Ai... vreun progres până acum?
E cam devreme dar mai devreme sau mai târziu de obicei ceva apare.
Hm. Să o facem să fie mai devreme, nu, locotenente?
- Fac tot ce pot. - Sunt sigur că vei face.
Nu trebuie să-ţi amintesc că ar putea fi până de la pălăria ta.
Rezolvă asta şi toată lumea e fericită.
Locotenente?
Aha, îmi pare rău. Doar mă gândeam la ceva.
- La ce anume? - Nu. Nu e nimic important...
Dr. Flemming nu şi-a sunat soţia când ea s-a întors la apartament.
Nu te urmăresc.
Eram în dormitor verificând nişte lucruri
şi l-am auzit deschizând uşa şi nu a spus nimic.
Nostim cum sunt oamenii diferiţi. Eu când vin acasă dintr-o călătorie
primul lucru e să spun, "Dragă, eşti aici?"
Exact ce vrei să arăţi, locotenente?
Să arăt? Nu arătam nimic.
Mie îmi părea ca şi cum arătai ceva.
S-a certat cu soţia sa, probabil era supărat pe ea.
- Doar încercam... - Locotenente...
Ţi-am spus că doctorul Flemming e un prieten apropiat de-al meu.
Sper că nu va fi agasat de multe remarci lipsite de tact într-un moment ca ăsta.
Îmi pare rău, n-ar fi trebuit să menţionez asta.
- "Dr. Ferrell, chirurgie patru". - Da. Mulţumesc, doctore Lansberry.
- Mă lasă să o văd. - Bine. Ai nevoie de companie?
Nu, mai degrabă aş fi singur cu ea.
Va trebui să merg cu dumneavoastră, doctore.
- De ce? - Avem un om la uşă.
E în regulă, ofiţer. Acesta e soţul ei.
Scuze, locotenente. Nimeni nu are voie să intre.
- De ce nu? - E conştientă. Doctorul e cu ea.
Poate am avut noroc.
Doctore, sunt soţul pacientei. Este... Este în regulă?
Îmi pare rău.
A decedat.
A spus... A spus ceva?
Dacă e vreo consolare, singurul lucru spus a fost numele dumneavoastră.
Luaţi aer proaspăt?
Mă întorceam de la prânz.
De fapt, şi eu mă îndreptam spre biroul dumneavoastră.
- Vă deranjează dacă vă însoţesc? - De loc.
- Vreo veste? - Nu mare lucru, doctore.
Aşteptăm până prietenul nostru încearcă să scape de bijuterii.
Îmi imaginez că le va păstra o vreme.
Aha, probabil.
Am avut vreun apel, domnişoară Petrie?
Cinci sau şase. Am lăsat o listă pe biroul dumneavoastră.
Prima zi înapoi şi toţi vor să îi ţin de mâini.
Ştiţi, nu am mai fost în biroul unui psihiatru. E prima dată.
Tot mă uit după canapea.
Şi pacienţii mei la fel. Le spun că e rău pentru ţinuta lor.
Rău pentru ţinuta lor! Asta e bună.
Dacă mă puneţi în poziţie orizontală, adorm.
Drăguţ birou, totuşi. Pare odihnitor.
Cred că predispune oamenii la vorbit.
Ştiţi, sora mea are o sufragerie. E foarte, foarte modernă.
În clipa în care te-ai aşezat acolo, nu mai poţi deschide gura.
Are o masă mare de cafea, în formă de rinichi.
Mă întristează numai când mă uit la ea.
Soţul ei nu spune nimic
şi-mi imaginez că pe el l-a afectat masa de cafea cu mult în urmă.
- Pot face ceva pentru dumneavoastră? - Nu, nu chiar, doctore.
Am venit să vă aduc stiloul. Am uitat să vi-l dau la anchetă.
- Mulţumesc. Îi simţeam lipsa. - Asta e problema mea. Memorie proastă.
Nevastă-mea spune că ar trebui să-mi leg aţe de toate zece degetele.
Mai voiai ceva?
Nimic important. E un detaliu care mă sâcâie.
- Care e acela? - E, despre bagajul dumneavoastră.
Bagajul meu?
Cred că aveţi nevoie de gaz.
Nu. Poate...
Aşa. Oho, asta da flacără.
Vorbeai despre bagajul meu.
Aha. Acum, aţi luat două valize cu dumneavoastră?
De fapt, am împachetat mai mult decât aveam nevoie.
Am fost la aeroport, doar un control de rutină,
şi se pare că aţi avut 6,5 kg în plus.
- Ei ţin evidenţele astea. - Ştiu. Am plătit cu cardul de credit.
Când v-aţi întors, ştiu că e o prostie, nu înseamnă nimic,
dar aveaţi doar 2 kg în plus
şi mă întrebam ce s-a întâmplat cu celelalte 4,5 kg?
Nu văd ce are asta de-a face cu moartea soţiei mele.
Face parte din meserie, doar încerc să pun lucrurile cap la cap.
Ţi-ai dat multă osteneală ducându-te până la aeroport.
45 de minute.
E un loc pe cinste aeroportul ăla. M-am rătăcit doar plimbându-mă.
Apropo de cele 4,5 kg.
Am luat un teanc de reviste de medicină şi ziare de afaceri.
Aici nu am ocazia să le răsfoiesc.
- Veniţi la zi cu cititul? - Ai putea spune şi aşa.
Şi nu le-aţi adus înapoi?
N-aveam motiv. Erau mai ales reclame.
Hm. Şi v-aţi gândit că au cântărit 4,5 kg?
Probabil. Altfel de unde diferenţa de greutate?
Aha. Cred că asta clarifică chestia asta.
OK, doctore. Mulţumesc foarte mult. Îmi pare rău că v-am deranjat.
Nu e nici un deranj.
Oh, ascultaţi, mai este ceva.
Ţineţi minte ce purta soţia dumneavoastră în acea noapte?
Carol avea atât de multe rochii.
- Este important? - Da. Într-un fel, este.
Ia să vedem.
Da. Purta o rochie albastră de lină cu nasturi metalici, cred.
Aha. Aşa a spus şi stewardesa.
S-a întors în oraş, apropo, şi am vorbit cu ea
şi mi-a spus că soţia dv purta o rochie albastră de lină cu mănuşi albastre.
- Atunci probabil că aşa e. - Nu...
E nostim, totuşi.
Dacă a venit acasă de la aeroport, ce a făcut cu hainele ei?
Nu le-am putut găsi în apartamentul dumneavoastră.
- Poate au fost furate. - Aha. Poate.
Le-aţi pus pe lista obiectelor furate?
Serios, cum te aştepţi să observ că lipsesc?
Totuşi, e derutant când te gândeşti la asta.
De ce ar fura un bărbat o rochie şi o pereche de mănuşi?
Oamenii nu fac mereu lucruri raţionale.
Asta sigur. În domeniul meu afli multe despre asta.
Cred că şi în al dumneavoastră.
Hm.
Scuză-mă. Da?
- Domnişoara Hudson e aici, doctore. - Termin într-o clipă.
- Am un pacient în aşteptare, locotenente. - Oh, da.
Ora două. Oh, a fost acela care v-a sunat la apartament.
Şi mai spui că ai memorie proastă.
Păi, ascultaţi. Vine şi pleacă, ştiţi?
Îmi pare rău că nu ţi-am fost de ajutor cu rochia şi mănuşile.
- Poate ţi-au scăpat la căutare. - Probabil aveţi dreptate, doctore.
Vă deranjează dacă vin după-amiază şi mă mai uit odată?
La ce oră veţi fi acasă?
- Nu înainte de cinci. - Să zicem că ne întâlnim la 5:30?
Dacă crezi că e necesar.
E doar altă pistă neclară. Înţelegeţi.
- Puteţi intra acum, domnişoară Hudson. - Mulţumesc.
Domnişoară.
Scuzaţi-mă, cum vă numiţi?
Joan Hudson. De ce?
Scuze că vă deranjez, doamnă.
Cine era bărbatul de afară?
Locotenentul Columbo. De ce?
- Voia să-mi ştie numele. - I l-ai spus?
Ce puteam face altceva?
Ray, s-a întâmplat ceva?
Era cu mine când m-ai sunat. Ţi-am spus să nu mă contactezi.
Trebuia. Când am citit că mai trăieşte Carol, am vrut să te avertizez.
Nici o grijă. Din ce ştie el, eşti doar altă pacientă.
Acum...
Acum voi suna la curăţătorie.
Ai făcut cum ţi-am spus, nu?
Ai lăsat rochia şi mănuşile lui Carol cu restul rufelor?
- Mănuşile? - Da, rochia şi mănuşile.
Ştii, Joan. Ţi-am spus.
Ce este?
M-am schimbat în toaleta aeroportului şi i-am pus lucrurile în geanta mea.
Apoi m-am întors la apartamentul tău şi am lăsat rochia cu restul rufelor.
Continuă.
Păi, am... Am uitat de mănuşi.
Nici nu m-am gândit la ele până acum.
Dar am repetat asta. De câte ori ţi-am spus?
Îmi pare rău. Care e diferenţa? Este aşa de important?
Unde sunt mănuşile acum?
Sunt în geanta cealaltă a mea. Nu am folosit-o din noaptea aceea.
Să mă gândesc.
Suntem în siguranţă în privinţa rochiei. E la curăţătorie.
Mănuşile sunt mici. Pot fi scăpate din vedere cu uşurinţă.
Pot fi aproape oriunde.
Columbo se întoarce la apartamentul meu să mai caute odată.
Du-te acasă, ia mănuşile şi vino înapoi la mine acasă.
Ne vedem acolo într-o oră.
- De ce nu le pot arunca? - Pentru că vreau să le găsească.
Vrea să pună toate cap la cap.
- Dar, Ray... - Doar fă cum îţi spun, dragă.
Grăbeşte-te!
Iată-te.
Le-ai adus?
Bine. Pune-le pe masă. O să le ascund în biroul ei.
Columbo o să le găsească de data asta.
- Vrei ceva de băut? - Te rog.
- Eşti supărat pe mine? - De loc.
Trebuia să fac o prostie. Am tot repetat totul în minte.
Dar mănuşile alea tâmpite...
Nu-ţi face griji de asta. Ne-am acoperit.
Mi-a fost dor de tine. Noroc că am lucrat. A trecut mai uşor săptămâna.
Acum e departe de noi.
Ce e cu bărbatul acela, Columbo?
N-o să-l mai vezi vreodată.
Dar de ce te tot sâcâie?
Pentru că moartea lui Carol a fost aproape prea perfectă.
Asta îl irită. E ca un fir de praf în ochi.
Cred că ar căuta scăpări şi în Vechiul Testament.
Nu pari să fii prea deranjat de asta.
De ce aş fi? Orice ar apărea, am răspuns pentru problemă.
În cele din urmă îşi va pierde interesul şi va hăitui altceva.
Aş vrea să mă pot simţi şi eu aşa sigură.
Ultimele două săptămâni am încercat să găsesc o scuză pentru ce am făcut noi.
Nu am avut mare succes.
Joan...
nu era altă variantă.
- Asta e o justificare? - Da.
Ne iubim, vrem un viitor împreună.
Asta e toată justificarea de care avem nevoie.
Uite, asta nu e ceva ce uiţi pur şi simplu.
Nu lăsa să intervină în ceea ce avem.
Nu o s-o las.
Tot ce trebuie să facem e să aşteptăm.
Îţi promit că o să mă revanşez.
Ce faci aici?
Doctore. M-am gândit să vă scutesc nişte timp şi să caut eu lucrurile.
Nu vreau să vă mai deranjez.
Nu ceri de obicei un mandat de percheziţie?
Nu am crezut că va fi necesar, doctore.
Mi-aţi dat permisiunea, nu?
Spuneţi, ce faceţi dumneavoastră aici acum?
Mă sâcâia şi pe mine. Am vrut să scutesc nişte timp pentru amândoi.
Mănuşile, locotenente. Le-am găsit în unul din sertarele biroului lui Carol.
Ca să vezi! Am căutat fiecare centimetru al biroului acela.
Probabil că ne-au scăpat astea.
Nu aţi găsit rochia, nu?
Nu. Şi am răscolit peste tot.
Mă întreb ce a făcut cu ea.
Mă tem că nu am idee.
Ce-ar fi să ne uităm amândoi din nou?
Locotenente?
Nu e aici. M-am uitat în fiecare dulap.
E un coş de rufe în baie, nu?
- Tocmai am spus... - Nu strică să verificăm.
Locotenente, vrei să răspunzi? Nu am chef să vorbesc cu nimeni.
Curăţătoria Rodeo.
A, doctore.
- Cât vă datorez? - $4.50.
- Păstrează restul. - Mulţumesc.
Ia spuneţi, nu e rochia soţiei dumneavoastră?
Desigur!
Trebuie s-o fi pus pentru curăţat când s-a întors de la aeroport.
Are sens. Cu siguranţă se potriveşte descrierii.
- Pot să mă uit? - Uită-te bine, locotenente.
Trebuie să mă întorc la birou. Cred că am pierdut amândoi destul timp.
Păi, ascultaţi. Îmi pare rău de toate astea, doctore.
Par să fiu o pacoste pentru alţii.
Da? Locotenente!
E pentru tine.
Aha, mulţumesc. Columbo.
Aha. Cine?
Eşti sigur?
Ce ştii despre asta?
Hm.
Aha. În regulă.
Da, cobor imediat. Aha.
- Cu asta, gata, doctore. - Gata ce?
Avem o mărturisire. Un tip a recunoscut că a ucis-o pe soţia dumneavoastră.
Ascultaţi, trebuie să plec.
Dacă mai am informaţii, vă sun eu.
Nu e nostim cum se întâmpla chestiile astea?
Cum ai spart fereastra, Tommy?
Aveam o lanternă şi am dat cu ea în geam.
- Ce s-a întâmplat apoi? - V-am spus.
Ea a ieşit. Nu credeam că va fi acasă.
Vrei să spui doamnă Flemming?
- Aha. Purta o cămaşă de noapte. - Aha, continuă.
În clipa când m-a văzut a început să urle cât putea.
Aşa că am fugit la ea s-o fac să tacă.
Mi-am pus mâna peste gura ei...
şi apoi am...
Doar am strâns-o de gât.
Şi apoi ce s-a întâmplat?
Cum am spus, am început să iau lucruri -
argintăria, două suporturi de lumânări,
două brichete şi bijuteriile.
- Ai luat şi bani? - Aha. Avea 30 de dolari în geantă.
Ce ai făcut cu marfa furată?
- Am plasat-o. - Unde?
- Şi să-l bag în necazuri? - Cât ţi-a dat pentru ea?
De câte ori trebuie să facem asta? Am ucis-o! Ar trebui să fie de ajuns.
Tommy... de ce tocmai apartamentul acela?
I-am văzut plecând cu bagajele.
Iniţialele de pe geantă erau "RF".
M-am uitat la cutiile poştale şi am văzut dr Ray Flemming, mansardă,
singurul nume care se potrivea iniţialelor.
A fost destul de isteţ din partea ta.
Câte slujbe ai avut în ultimele câteva luni?
Una sau două. Dacă lucrăm cursiv, aş mai sparge apartamente?
Nu, cred că nu. Bun, asta e tot. Îl puteţi lua.
A fost rapid.
Ai fost foarte cooperant.
Ce crezi, doctore?
Nu cred nici un cuvânt din ce spune.
Serios? De ce?
Ştia ce s-a furat şi cum a intrat hoţul în apartament.
- Ştia ce purta soţia dumneavoastră. - La fel ca oricine citeşte ziarele.
Da, asta e adevărat. E adevărat.
Băiatul este evident nevrotic.
Unii au un impuls de a mărturisi după fiecare crimă. Am şi tratat câţiva.
Au un impuls de a se purifica.
Poate îşi vor numele în ziare. Povestea lui nu ţine.
Ştiţi, s-ar putea să aveţi dreptate.
Ştiţi, dacă mă gândesc, nu a spus că soţia dumneavoastră ţipa
şi el i-a pus mâna peste gură?
Apoi a spus că şi-a coborât mâinile şi a strangulat-o.
Nu înţeleg unde vrei să ajungi.
Soţia dumneavoastră a fost strangulată din spate.
Erau urme de degete mari pe ceafă, nu pe gât.
Oh, şi am mai verificat un lucru, doctore.
Tommy a fost lăsat la vatră din armată, e instabil mental.
Atunci de ce ai întrebat ce cred eu?
Oh, păi, eu...
Voiam încă o părere profesională, doctore.
Nu trebuie să fiu psihiatru ca să ştiu că băiatul ăla minte.
- De ce nu? - Întâi, nu am iniţiale pe bagajul meu.
Voiam să verific asta dacă îmi spuneaţi că-i credeţi povestea lui Tommy.
Mă gândeam că o s-o faci.
M-am gândit şi că aţi plantat întregul episod.
De ce oare aş face aşa ceva?
Asta îmi aminteşte. Aţi pescuit în Acapulco?
- Puţin. De ce? - Nu e nimic important.
Doar că eu sunt total neîndemânatic la pescuit.
Eu şi nevastă-mea căutam un loc pentru o vacanţă vara asta.
Vedeţi, problema cu locurile de pe aici din împrejurimi este că...
oamenii aruncă tot felul de lucruri din barcă - sticle, conserve. E mare păcat.
Şi presupun că în ocean nu observi aşa ceva, nu?
Adică, e aşa mare, ar trebui să înghită totul.
Spuneţi-mi,...
ziarele acelea de reclame şi cărţile medicale,
le-aţi luat cu dumneavoastră când aţi mers la pescuit?
Ultima săptămână mi-ai pus numai întrebări fără rost
şi încep să fiu sătul de ele.
Oh, îmi pare rău, doctore.
Doar mă gândeam că o barcă e un loc bun să citeşti un pic.
De ce sunt importante obiceiurile mele de citit?
Ce ar fi să ne concentrăm pe cel care a intrat în apartamentul meu?
- Sau e o nouă procedură a poliţiei? - Eu numai...
Îl vreau pe cel care mi-a omorât soţia. Nimic altceva nu contează.
- Doar încerc... - Ştiu. Încerci să pui lucrurile cap la cap.
Dacă petreci mai puţin timp cu capetele, poate descoperi ceva important.
Ştii, câteodată am impresia că tu crezi că mi-am ucis soţia.
Dumneavoastră? Oh, nu, doctore. Cum aţi fi putut? Eraţi plecat din oraş.
Mă bucur că ţi-ai amintit asta.
Dacă nu cumva crezi că am angajat pe cineva să o omoare?
Băiatul care a mărturisit? Poate l-am plătit s-o facă.
- Nu, doctore. Nu aţi făcut-o. - De unde ştii?
Deja l-am întrebat.
- Eşti serios? - Sunt.
Este groaznic de enervant. Telefoane şi întrebări.
Mă deranjează şi la birou.
- Păi, o să vorbesc cu el. - Să vorbeşti nu va fi de ajuns.
Undeva în mintea lui crede că am ceva de-a face cu uciderea lui Carol.
Tu? Cred că glumeşti.
Nu glumesc, şi nici Columbo.
Ai cum să mi-l iei din spate?
- Dacă forţează aşa de mult... - Forţează.
Cred că pot trage nişte sfori. Consideră rezolvat.
Nu a durut de loc. Se pare că rămân dator.
Las-o baltă. Pentru ce sunt prietenii?
Bună seara, doctore.
M-am oprit doar să vă dau ultimele veşti. Mă gândeam că vă interesează.
Am fost scos de la caz astăzi. Nu mai lucrez la el.
Oo...
Aha, şi s-a întâmplat deodată.
Stăteam la biroul meu şi am primit un telefon
şi mi-au spus că voiau să lucrez la altceva.
Mi-au spus să dau dosarele mele locotenentului Silver,
care e un tip de treabă, dar e tânăr şi nu are experienţă în genul ăsta de lucruri.
E nostim. Şi eu credeam că fac o treabă bună.
Ce nefericit pentru tine. Dar bănuiesc că ştiu ei ce fac.
- Scuză-mă. Am o întâlnire la cină. - Unde? La familia Gordon?
De ce ai spune asta?
Sunteţi prieten cu domnul Gordon, nu?
Săptămâna trecută la spital v-a invitat. Ţineţi minte.
- Nu, nu e la Gordon. - Nu? O prietenă, poate?
- Nu cred că e treaba ta. - Nu, cred că nu.
Mă întrebam, doctore, m-aţi lua ca pacient?
- Să te iau ca ce? - Nu, serios. Poate mă puteţi ajuta.
Trebuie să fie ceva în neregulă cu mine.
Se pare că deranjez oamenii, se pare că îi fac să fie nervoşi,
şi poate îmi puteţi spune de ce.
- Eşti serios? - Sunt foarte, foarte serios.
Nu am fost mai serios în viaţa mea.
Nevastă-mea spune că ar trebui să mă caut şi i-am spus că ştiu un psihiatru
şi mă gândesc că dacă vin aici o dată pe săptămâna
poate am putea să o rezolvăm.
Ştiţi care cred că e problema?
Cred că sunt prea suspicios. Nu am încredere în oameni. Asta e problema mea.
De exemplu, când mi s-a luat cazul, mi-am imaginat că cineva a făcut presiuni.
Imediat m-am întrebat de ce. Ce credeţi, doctore?
- Cred că mai bine ai ieşi de aici. - Mă scuzaţi?
Sunteţi funcţionar public. Aţi fost scos de la caz. Bine.
Mai deranjează-mă şi va trebui să vorbesc cu superiorii tăi.
Aţi vorbit cu o mulţime de oameni zilele astea, doctore.
- Eşti magnific. Chiar eşti. - De ce spuneţi asta, doctore?
Eşti cea mai perseverentă creatură pe care am întâlnit-o.
Uimitor e că eşti plăcut. Ţi-a mai spus cineva că eşti un bufon?
- Cine, eu? - Da, tu.
Oh, haideţi, doctore. Haideţi.
Dar eşti. Eşti un elf viclean. Ar trebui să stai sub un scăunel.
Ai fost dat la o parte de la caz, totuşi ai îndrăzneala flagrantă
să vii înapoi aici şi să mă deranjezi din nou.
Respect asta. Mă irită dar o respect.
Ce spui de ceva de băut?
În regulă.
Hei! Asta e o chestie deşteaptă.
Puteţi oricând trage o duşcă între pacienţi.
Nu ţi-am dat un test Rorschach dar intuiesc că eşti un om de bourbon.
Mulţumesc foarte mult, doctore.
- Pentru ce să bem? - Nu ştiu.
- Cum sună pentru mine şi pentru tine? - Bine.
Vă place să citiţi, nu, doctore?
Da, îmi place.
- Citiţi mistere criminale? - Nu prea des.
Eu le ador. Le găsesc drăguţe şi relaxante.
Singura problemă e că nu au nimic de a face cu viaţa reală.
Tipul care a făcut-o e prins de fiecare dată
şi amândoi ştim că nu iese mereu aşa.
Nu te opreşti niciodată, nu?
Ce?
Insinuările, schimbările de ritm.
Eşti plin de trucuri, până la trabucul ăla de decor pe care-l foloseşti.
Haideţi, doctore.
Să-ţi spun ceva. Spui că ai nevoie de un psihiatru.
Poate ai, poate nu, dar eşti exemplul cărţii pentru compensaţie.
- Pentru ce, doctore? - Compensaţie. Adaptabilitate.
Eşti inteligent dar o ascunzi. Pretinzi că eşti ceva ce nu eşti.
De ce? Din cauza aspectului tău.
Crezi că nu poţi reuşi prin aspect sau ştaif
aşa că transformi un defect în virtute.
Iei oamenii prin surprindere, ei te subestimează,
şi acolo îi prinzi pe picior greşit, cum e venirea aici în seara asta.
M-aţi ghicit destul de bine, doctore.
Va trebui să fiu atent cu dumneavoastră, pentru că,
ghiciţi oamenii binişor.
Acum încerci cu flatarea.
Sunt serios, doctore. Aveţi un adevărat dar.
Ştiu că e meseria dumneavoastră şi aţi studiat mulţi ani, dar tot e uimitor.
O persoană poate intra şi în câteva ore ştiţi totul despre ea.
Nu chiar. Psihiatria nu e truc de salon.
Nu m-am gândit la asta. Nu, doar... Mă întrebam dacă...
- Nu, cred că nu e posibil. - Ce nu este?
Ştiu că e uşor de ghicit un pacient sau unul ca mine care vine mereu pe aici
dar cum e cu un străin?
Un individ pe care nu l-aţi mai văzut vreodată?
Puteţi spune care e treaba cu el?
- Ai pe cineva în special în minte? - Nu, nimeni special, doar... un individ.
Cum ar fi un criminal, de exemplu?
Păi, da, acum că aţi pomenit.
Cred că suntem pe aceeaşi lungime de undă.
Da, cred că suntem.
Ce e cu acest criminal ipotetic?
Nu vorbesc despre un înfierbântat oarecare care-i dă cuiva în cap cu o sticlă,
mă refer la genul de om...
care calculează totul dinainte,
care face totul pas cu pas.
Ce ştiţi despre acel fel de om, doctore?
Ar trebui să-ţi iau bani pentru asta, dar din moment ce totul e teoretic,
să spunem că e o consultaţie gratuită.
În regulă.
Vorbim despre un om care comite o crimă,
nu un scandal dintr-o cârciumă
ci un proiect intelectual elaborat.
Ce ştim despre acest om?
Evident, nu e impulsiv.
Plănuieşte, calculează, minimizează riscurile.
Este dirijat de mintea sa, nu de emoţii.
- Şi e probabil bine educat. - Poate ca un om cu o profesie?
Poate că da.
În orice caz, un om atent la detalii şi plin de curaj.
- Curaj? - Oh, desigur.
Pentru a trece prin aşa ceva, orice ar fi,
trebuie un sistem nervos puternic.
S-ar putea să aveţi dreptate. Dar ceva mă sâcâie, doctore.
Omul de care vorbim a luat o viaţă omenească.
- Nu aţi spune că e nebun? - De ce?
Pentru că a comis un act imoral?
Morală e condiţionată, locotenente. E relativă, ca totul în ziua de azi.
Criminalul poate fi la fel de sănătos ca mine şi ca tine.
Poate îi repugnă crima, dar dacă e singura lui soluţie, o foloseşte.
Ăsta e pragmatism, prietene, nu nebunie.
Spuneţi-mi, doctore. Cum poţi prinde un om ca ăsta?
- Nu îl prinzi. - Probabil aveţi dreptate.
Sună mult prea deştept pentru noi.
Ştiţi, poliţiştii, nu suntem cei mai isteţi oameni din lume.
Avem doar un lucru în favoarea noastră - suntem profesionişti.
Să luăm prietenul nostru, criminalul, e foarte isteţ dar e un amator.
Adică, are doar o ocazie să înveţe. Numai una.
Iar la noi, ei, la noi e o industrie.
Vedeţi, noi facem asta de o sută de ori pe an.
Vă spun eu, doctore, asta e o mulţime de practică.
Nu te-a ajutat prea mult.
Cu toată experienţa asta, ai tras concluzia greşită.
- Ce vreţi să spuneţi? - Nu mi-am ucis soţia.
N-am spus niciodată că aţi făcut-o.
E adevărat. Ai insinuat. Insinuat e mai aproape de adevăr.
Dar dacă mi-am ucis soţia,
şi am spus dacă,
nu vei fi niciodată în stare s-o dovedeşti.
Aşa că de ce să nu ne despărţim ca prieteni?
Treci la ceva nou şi eu voi uita că toate astea s-au întâmplat.
De fapt, nu mai e nici un motiv să ne mai vedem.
Acum trebuie să plec.
Ies cu dumneavoastră.
Nu, stai aici, relaxează-te, cercetează biroul.
Oh...
Şi dacă mai vrei ceva de băut, serveşte-te.
Noapte bună.
Oh, apropo, când pleci, stinge lumina.
Domnişoară Hudson.
Cine sunteţi?
Locotenent Columbo, doamnă. Poliţia.
Ne-am întâlnit ieri, ţineţi minte?
Despre ce este vorba?
Putem merge undeva unde să putem vorbi?
- De ce? - Câteva întrebări de rutină. Asta e tot.
- Vreţi nişte îngheţată? - Nu. Întrebări despre ce?
Am putea intra acolo?
E un local ca lumea.
Locotenente, ai vrea să-mi spui de ce eşti aici?
Desigur. Speram că ne puteţi ajuta la un caz la care lucrez.
Care caz este acesta?
Locotenente?
Cazul Flemming?
- Adică dr Flemming, psihiatrul meu? - Aha.
Are vreo problemă?
Ce aţi spus?
- Am spus, are vreo problemă? - Aţi putea spune că da.
Staţi jos, domnişoară Hudson.
Nu e nici o regulă privind fumatul aici, nu?
- Nu. - Atunci, dacă nu vă supăraţi, o aprind.
Multor femei nu le plac trabucurile. Nevasta mea preferă o pipă
dar nu mă pot obişnui cu ele - prea mult de cărat cu tine.
De când îl cunoaşteţi pe doctorul Flemming?
- De când mă tratează? - E acelaşi lucru, nu?
- L-am văzut cam un an. - Aha.
Asta se confirmă.
Când a fost ultima dată când aţi vorbit cu doctorul Flemming?
- Săptămâna trecută când v-am întâlnit. - Oh, aşa este. Da.
Aţi vrea să explicaţi...
- Acum lucraţi la un film aici? - Exact.
Ei, va trebui să-l văd când o să iasă.
Jucaţi o fată romană? Grecoaică? Vă faceţi singură machiajul?
- Ce are asta de-a face cu dr Flemming? - Scuzaţi-mă?
Locotenente, nu sunteţi prea clar.
Aţi venit să mă întrebaţi despre un om pe care abia dacă-l cunosc.
Aţi spus că are probleme. Aţi putea să-mi spuneţi ce fel de probleme?
Ştiu că va veni ca un şoc pentru dumneavoastră
dar noi credem că şi-a ucis soţia.
Păreţi înmărmurită.
Desigur că sunt înmărmurită. Nu cred asta.
Nu?
Mă întreb cui aparţin ăştia?
Poate i-a lăsat cineva din greşeală.
Domnişoară Hudson,
păreţi nervoasă.
N-aţi mai văzut o pereche de ochelari până acum?
Aţi vrea să-i încercaţi?
- De ce aş face asta? - Fără motiv.
Dar nu e nici un motiv pentru care nu aţi face-o, nu?
- Cred că mai bine plec. - Staţi jos.
Dacă insistaţi să mă interogaţi, va trebui să-mi chem avocatul.
- Staţi jos. - Nu mă puteţi opri să sun.
Nici nu vă mai ocupaţi de caz.
Ei, de unde ştiţi asta?
Mi-a spus doctorul Flemming.
Dar aţi spus că nu l-aţi văzut pe doctorul Flemming de săptămâna trecută.
El m-a sunat.
Doctorul are obiceiul să facă asta?
Nu mai răspund la nici o întrebare.
Mai vreau să clarific încă un punct. Mă ocup de caz.
E adevărat că cineva a încercat să tragă nişte sfori, dar şefului meu nu i-a plăcut.
Aşa că mi-a spus, "Locotenent Columbo,
"probabil atingi un loc dureros, aşa că încearcă în continuare."
E foarte inteligent şeful meu.
Vreau să-mi sun avocatul.
Nu înţeleg asta.
Dr Flemming şi-a ucis soţia şi dumneavoastră vreţi să vă sunaţi avocatul.
Vreţi să-mi explicaţi asta, domnişoară Hudson?
Vreau să-mi sun avocatul.
Foarte bine. Daţi-i drumul.
Dacă vrea să ştie care e acuzaţia, este complicitate la crimă.
Acum, haideţi, telefonaţi. Când terminaţi, facem o plimbare.
- O plimbare? - Mergem să o vedem pe stewardesă.
Nu am rochia albastră şi nu am mănuşile
şi nu cred că veţi încerca ochelarii ăştia
dar poate vă va ţine minte, cu sau fără perucă.
Nu ştiu despre ce vorbiţi. Încercaţi să mă derutaţi.
- Nu am nimic de a face cu asta. - Cu ce anume?
Cu acest... lucru pe care l-aţi spus despre Ray.
- Ray? - Doctorul Flemming.
Dar tocmai i-aţi spus Ray.
Ce importanţă are asta? Îl cunosc. E doctorul meu.
- Amantul dumneavoastră? - Doctorul meu.
- Spuneţi că nu i-aţi întâlnit soţia? - Nu, nu am întâlnit-o niciodată.
Aţi vrea să vedeţi câteva poze de-ale ei? Le-am făcut la morgă.
- Nu. - De ce aţi vrea? Aţi văzut pe viu.
- Trebuie să fi fost un şoc. - Nu am făcut nimic.
Nu? Dar astea? Dar ochelarii de soare?
Dar bagajul excedentar? Dar ceartă din avion?
- Nu vreau să ascult asta. - Eraţi acolo când a strangulat-o.
- Nu! - Asta înseamnă că aţi venit mai târziu?
- Nu am fost deloc acolo. - Eu cred că aţi fost.
Cred că v-aţi schimbat în rochia ei pe când ea zăcea acolo
şi apoi împreună cu doctorul aţi mers la aeroport şi aţi avut cearta falsă.
- Nu! - Nu aţi făcut-o?
Nu aţi ajutat la planificare? Nu aţi ajutat la executare?
- Nu aţi făcut-o? - Terminaţi-o!
Fără dumneata femeia aceea ar trăi. Nu ar zace într-o morgă!
- Nu s-ar fi întâmplat fără dumneata! - Terminaţi-o!
Ce-ar fi să mergem la secţie unde puteţi face o declaraţie?
Nu. Nu aveţi dreptul.
Nu am nimic de a face cu asta. Înţelegeţi?
Nimic. Nimic absolut.
Dacă vreţi să mă duceţi la stewardesă, duceţi-mă.
Dacă vreţi să mă arestaţi, daţi-i drumul, dar nu puteţi dovedi nimic.
Ori mă acuzaţi ori mă lăsaţi în pace. Nu-mi pasă ce faceţi.
Puteţi pleca.
Domnişoară Hudson...
Sper că înţelegeţi că ăsta e doar începutul.
Într-un fel, îmi pare rău pentru dumneavoastră pentru că de acum
voi face tot ce pot să vă înfrâng.
Doctorul Flemming a făcut o singură greşeală şi aceea sunteţi dumneavoastră.
Sunteţi veriga slabă, domnişoară Hudson.
M-aţi surprins astăzi pentru că aţi fost puternică.
Dar mereu există şi mâine,
şi poimâine, şi răspoimâine,
şi mai devreme sau mai târziu veţi vorbi cu mine.
Până o faceţi veţi fi interogată,
veţi fi urmărită şi veţi fi hăituită
şi doctorul Flemming nu poate face nimic în privinţa asta.
Sunteţi pe cont propriu, domnişoară Hudson...
şi o să ajung la el prin dumneavoastră.
V-o garantez.
- Alo? - Ray! Slavă Domnului!
- Sun de ore întregi. - Pari supărată.
Columbo a venit să mă vadă la studio azi.
- Columbo? - A încercat să mă frângă.
- I-ai spus ceva? - Sigur că nu.
Dar ştie. Fiecare detaliu. Chiar şi alibiul din avion.
Doar ghiceşte. Ghicelile nu sunt dovezi.
Dar de ce te interoghează pe tine? Nu se mai ocupă de caz.
Ba nu. E chiar în mijlocul lui.
Doi din oamenii lui sunt parcaţi afară chiar acum.
Cred că ar fi mai bine să discutăm.
- Vino mâine cum eşti programată. - Nu poţi veni aici acum?
Cu oamenii lui păzind casa? Foloseşte-ţi capul.
Eşti doctorul meu! Poţi vizita un pacient!
Se aşteaptă să ne întâlnim în seara asta. Să nu fim previzibili.
- Ce o să facem? - Doar mergi cu valul.
Eşti ultima lui salvare. Dacă nu intri în panică, suntem liberi.
Ray... trebuie să te văd.
O să mă vezi dimineaţă.
Pune nişte muzică, bea ceva şi încetează să-ţi faci griji.
- Ray! - "Da?"
În regulă. O să încerc.
- Domnişoară Petrie. - Da, doctore?
- Domnişoara Hudson are întâlnire? - Da, are.
E 10:30, ce-ar fi să-i dai un telefon?
Alo, domnişoara Hudson este...
Nu, eu...
Este secretară de la biroul doctorului Flemming.
Avea o întâlnire aici dimineaţa asta.
Înţeleg.
Am sunat-o pe domnişoara Hudson şi a răspuns un bărbat.
A spus că e de la morgă.
Încearcă din nou. Poate ai greşit numărul.
Biroul doctorului Flemming din nou. Domnişoara Hudson e acolo?
Nu înţelegeţi. Doctorul Flemming e psihiatrul ei.
Încerc doar să obţin nişte informaţii.
Mă ocup eu. Sunt doctorul Flemming. Cine sunteţi?
Domnişoara Hudson e în îngrijirea mea.
Vreau să ştiu ce s-a întâmplat.
Uite, eu sunt psihiatrul ei.
Ce fel de accident?
Atunci pe cine sun ca să aflu?
Nu-ţi intră în cap că... Las-o baltă.
Ies pentru o vreme. Spune-i următorului pacient că voi întârzia.
Unde este? Am spus, unde este?
S-a îndopat cu barbiturice.
- Nu m-am gândit... - Ce nu te-ai gândit?
Nu te-ai gândit ce?
Am interogat-o ieri. Cred că am presat-o prea mult.
I-am spus că voi ajunge la dumneavoastră prin ea.
Trebuia s-o bagi în asta. Nu ştiai ce va face? Sau nu ţi-a păsat?
Nu-mi ţineţi predici! Sunt responsabil şi va trebui să trăiesc cu asta
dar uitaţi de cineva - amândoi am ucis fata aceea, noi doi.
S-a sinucis pentru un singur motiv - să vă protejeze.
Vedeţi, totul a fost pentru dumneavoastră. Pentru dumneavoastră, doctore.
Apropo, felicitări.
Sunteţi liber acum, nu? Nu se putea să iasă mai bine.
Ea era singura care ar fi putut să vă dea de gol.
Nu vă mai pot atinge, doctore. Nimeni nu poate. Sunteţi liber şi curat.
Aţi câştigat, doctore.
Singura problemă e că nu aţi obţinut ceea ce urmăreaţi.
- Ce ar trebui să însemne asta? - Păi, fata.
Aţi iubit-o şi aţi fost în stare să ucideţi pentru ea
iar acum ea a plecat şi toate planurile, toată osteneala...
şi nu vă alegeţi cu nimic.
Ce încerci să-mi spui?
Nu încerc să vă spun nimic, doctore. Doar mă gândeam că...
veţi fi de acum înainte un om foarte singur
şi poate v-aţi simţi mai bine dacă v-aţi lua lucrurile de pe suflet.
- Cum ar fi? - Cum ar fi adevărul.
- Îmi cer să mărturisesc? - Păi, e aşa de ciudat?
Ce aţi mai avea de aşteptat?
Gândiţi-vă la asta, doctore. Fata aceea nu mai este pe aici.
Şi cine ştie? Poate îi datoraţi ceva.
Ce spuneţi, doctore?
- Eşti un om nostim. - Nu încercam să fiu nostim.
Dar eşti, mai mult decât ştii.
Deci vrei să-mi vărs sufletul?
Singura mea iubire e moartă şi nu mai am pentru ce trăi, asta e?
- Spun că dacă o iubiţi pe fata aceea... - S-o iubesc pe fata aceea?
Uite, te-am supraestimat.
Credeam că înţelegi natura umană.
- Nu am iubit-o niciodată pe fata aceea. - Haideţi, doctore.
Nu, serios.
Ţineţi minte crima ipotetică de care vorbeam?
Avea nevoie de un alibi. Fata era disponibilă aşa că doar a folosit-o.
Nu. V-aţi ucis soţia pentru că o iubeaţi pe fată.
Ei, dacă am ucis-o pe Carol, şi nu e nici o dovadă că am făcut-o,
am făcut-o pentru mine, nu pentru vreo actriţă de doi bani.
V-a ajutat cu crima. Ar fi trebuit să vă căsătoriţi cu ea.
Nu tocmai. S-ar fi aranjat ceva.
Ca un accident, poate.
Mereu faci planuri dinainte, nu?
Mi-au spus că e ceva ce ar trebui să aud.
Aţi vrea să faceţi o declaraţie acum?
De ce nu ne aşezăm? Vom sta mai confortabil.