Nu cred că aş putea alege doar una
De unde vine toate fetele astea deştepte?
- Plecaţi! Fac baie! - Tata ajunge în 10 minute!
Ştiu, o să ies! Mergeţi şi umflaţi baloanele.
Pe jos, în maşină, într-un bar,
oriunde mă duc, acolo sunt ele.
Dnă Swift, ai ceva de spus acestor tinere domnişoare?
Oamenii n-au fost mereu lângă mine, dar muzica da.
Eu următoarea! Vreau eu următoarea!
Nu. Creierele tinere sunt afectate. Nu poţi s-o faci.
- Creierul tău e la fel ca al meu, Lila. - Nu.
Eu sunt o femeie matură.
Ce faceţi aici?
Aţi avut o singură treabă, baloanele. Haideţi.
- Ne dăm silinţa. - Mai avem o oră, bine?
Ce-a fost asta?
Kristen! E aici!
Vin!
Bună.
- Nu! - Bună! Ce, ce... ?
- Avem nevoie de 10 minute! - Familie?
- Atunci o să gâfâi. - Fetelor, doar vrea să vă vadă.
Haideţi.
Vrea doar să vă vadă, vrea doar să vă vadă.
Aduceţi pancarta.
Îmi pare rău că am fost plecat atât de mult timp.
Ne-am descurcat.
- Dumnezeule! - Arăţi minunat.
Mersi. Am ieşit mai mult afară.
Doamne! Fetelor!
Veniţi încoace! Veniţi încoace.
Tati!
- Spune-ne cât de mult ne-ai lipsit. - Bine. Aşa.
Aici avem nevoie de disciplină.
Disciplină.
- Am nevoie de sex. - Da?
- Atunci hai să trecem la treabă. - Da.
Nu, nu, nu, cu luminile aprinse. Vreau să văd ce fac.
Bine.
- Ce s-a întâmplat? - Nimic...
M-am sprijinit de cuptor. M-am ars.
- Ce? Unde? - La stomac.
- Lasă-mă să văd. - Nu, nu, nu, nu e nimic.
Lasă-mă să văd.
Ce naiba? Ce? Cuptorul a făcut asta?
Da. Făceam clătite. Revin imediat.
- A trecut foarte mult timp. - Da.
Ai uitat cum s-o faci?
S-ar putea să am nevoie de câteva lecţii.
- Pun mâna aici, cred? - Puţin mai jos.
Scuze, am uitat.
Nu, nu, nu. Fă-o din nou.
- Kris, nu vreau să te rănesc. - Am spus să o faci din nou.
Nu cred că e o idee bună.
Hei, hei, hei!
Hei!
Ne vor auzi fetele. Bine?
Nu, nu, nu. hei.
Încă vreau s-o facem. Dar... am putea să o luăm mai uşor.
- Ce facem ? Ce-s astea? - Căluşuri.
De ce? Răpim oameni acum?
Şi asta.
Le-am cumpărat pentru noi.
Incredibil.
Mamă?
Se numeşte S-MLT, prescurtarea de la...
ceva.
E un nou studiu neurologic de la Universitatea Cornell.
Stimulatorul magnetic al lobului temporoparietal.
Da, presupun.
Se ocupă cu cartografierea creierului.
- Casca lui Dumnezeu? - De fapt, termenul e deja luat.
Ni s-a cerut să nu-i spunem aşa.
- Ce este? - Foloseşte câmpurile magnetice
pentru a cartografia regiuni ale creierului.
Academia Pontifică de ştiinţe de la Vatican ne-a cerut să îl investigăm.
- De ce? - Induce viziuni spirituale subiecţilor.
Aparent circa 10% din subiecţi se convertesc la creştinism.
Sfântul Scaun vrea o analiză pentru a vedea dacă rezultatele sunt legitime
şi dacă justifică eventuale examinări.
Sau dacă totul e doar o farsă.
- Ce fel de farsă? - Nu ştiu.
Dar aici interveniţi voi.
Întocmiţi un raport. Ar trebui să fie uşor.
Stimulatorul magnetic al lobului temporoparietal.
Ce cercetaţi?
Placa beta-amiloidă şi proteinele tau din creier.
Pentru bolile neurodegenerative.
- Eşti de la Vatican? - Nu, sunt... cu ei.
Deci tu cartografiezi creierul?
Da. Nu e un studiu al bazelor neurologice ale religiei.
E doar un artefact care stimulează glanda plenară şi cortexul parietal.
Câţi oameni au avut experienţe spirituale
- purtând chestia asta? - În jur de 30%.
Reprezentanţii Vaticanului au spus că vreţi să-i chestionaţi pe unii dintre ei?
Da.
Mă plimbam pe un drum prin zăpadă. Şi am simţit pe cineva lângă mine.
Aşa că m-am uitat, dar nu era nimeni acolo.
Şi am simţit o mână pe umăr. Mâna unui bărbat.
Şi am auzit şoptindu-mi:
"Mergi în direcţia greşită. Întoarce-te."
- Către? - Nu ştiu.
Dar am simţit ceva ce nu mai simţisem niciodată. Bucurie.
Şi urăsc să folosesc cuvântul ăla, sună atât de religios.
Există cuvântul ăsta?
L-am pus pe mine şi imediat eram într-un fel de sferă.
Şi pluteam dincolo de planete şi soare. Şi o persoană se îndrepta către mine.
Mi-a întins mâna şi mi-a spus că e Keith Moon.
- Toboşarul? - Da. Nu ştiu de ce.
Dar era în Rai şi mi-a spus:
"Nu mi-am călcat şoferul cu maşina".
- Şi... asta a fost tot? - Da.
Şi... totul s-a schimbat după asta.
Nu m-am mai simţit atât de deprimată.
A fost...
... minunat.
Nu pot descrie... a fost...
Ce credeţi?
Cred că sunt mult mai convingători decât am crezut că vor fi.
Şi viziunile le-au rămas întipărite în memorie.
Încă vorbesc despre bucurie şi Dumnezeu.
- De ce suntem aici? - Ce vrei să spui?
Ce legătură are Biserica cu asta?
Presupun că studiază varietatea experienţelor religioase.
Sau încearcă să convertească oameni folosindu-se de tehnologie?
Mă îndoiesc.
Spiritualitatea e mai mult decât declanşarea câtorva sinapse.
Dar oamenii ăştia au fost schimbaţi.
Acea femeie... viziunea i-a schimbat viaţa.
Nu, tratamentul primit pentru depresie i-a schimbat viaţa.
Deci vrei să spui că viziunea n-are nicio legătură cu asta?
Spun că viziunea a fost colaterală.
Casca i-a stimulat lobul frontal
atenuându-i depresia la nivel psihologic.
Sau mai întâi a fost viziunea urmată de efectul psihologic.
Doctore?
Cum altfel am putea descrie miracolul scăpării de depresie
dacă nu printr-un limbaj religios?
Vocabularul nostru pentru sublim e complet afectat de spiritualitate.
Părinte?
Bine. Sunt gata.
- Pentru? - Următoarea sesiune. Cine începe?
Arhiepiscopia a spus că vreţi să fiţi subiecţi.
Sunt pregătit.
Frumos din partea episcopului să ne menţioneze acest lucru.
- Dacă nu vreţi s-o faceţi... - Nu. Eu vreau. Sunt pregătit.
- Ben, vorbeşti serios? - Vreau să-L văd pe Dumnezeu.
Cine n-ar vrea să-L vadă? S-o facem.
- Ce e asta, o cuşcă Faraday? - Cu modificările mele.
Opreşte emisiile electromagnetice.
- Sigur vrei să faci asta, Ben? - Glumeşti?
O şansă de a-L vedea pe Dumnezeu şi pe Keith Moon?
Cum aş putea să refuz aşa ceva?
- Cum îţi stă? - Bine.
N-ar trebui să fie prea grea, altfel devii conştient de ea.
Bine.
Îi dăm drumul. Numără invers de la 40, te rog.
40...
39... 38...
37... 36...
35... 34...
33...
- Cât mai durează? - Câteva secunde.
- Vei ştii când sau dacă a avut o viziune? - Poate.
Din electroencefalograma lui. Imită ciclurile de somn REM.
S-a întâmplat ceva?
- Ce este? - Nu ştiu.
E posibil să fi ieşit un electrod.
- Lasă-mă să-l ajustez. - Ben, te simţi bine?
Da. Grozav. Dormeam puţin.
- Deci nicio viziune din Iad? - Nu, încă nu, dar...
Dar ce?
Dar sunt în capul meu. De-asta te văd pe tine.
Mă vezi pentru că ai respins tot ce reprezentam eu.
Glumeşti, mamă?
- Tu ai vrut să fiu om de ştiinţă. - Nu.
Am vrut să înţelegi ştiinţa. Nu să-l respingi pe Allah.
Nu l-am respins pe Allah. Allah m-a respins pe mine.
Nu vreau să vorbesc despre asta.
De ce eşti aici?
- Ia-mă de mână. - De ce?
Ce fiu. Nu mă mai contrazice. Ia-mă de mână.
- Unde suntem? - În Vijapur, unde te-ai născut.
N-am mai fost aici de când aveam 6 ani.
- Pare sărăcăcios. - Când ai devenit atât de arţăgos?
Ai dreptate.
Să te-aud cum te rogi.
A fost greu?
Eşti în rai, mamă?
Cred că ar trebui să-L văd pe D-zeu aici.
Da, în rai.
- Dar nu-L poţi vedea pe Dumnezeu. - De ce nu?
- Fiindcă nu crezi în El. - Dacă L-aş vedea, aş crede.
Nu, n-ai crede. Te cunosc, eşti căpos.
- Mereu am spus asta. - Tu m-ai făcut căpos.
Cine e aia?
Una din prostituatele din cartier.
Da. Ies la ora 10.
- Îţi aminteşti ce ţi-am spus? - Nu.
- Ba da. Picioarele? - Exact.
Uită-te la picioarele ei.
E o fantomă.
Mamă, mamă, mamă. Ce e aia, mamă?
- Ce e aia? - Nu te pot ajuta.
Mamă. Mamă, ce vrei să spui?
Calmează-te.
- Eşti bine? - Ce s-a întâmplat?
- Ce-ai văzut? - N-am putut să scap de...
N-am putut să scap de...
N-ai putut să scapi de ce? Ben?
Ar putea fi o reacţie reziduală în urma experienţei din subsol.
Am crezut că dispozitivul provoacă doar reacţii pozitive.
Pentru majoritatea, da.
Pe măsură ce ne extindem colecţia de date, începem să vedem că unii experimentează...
reacţii negative.
- Ca de exemplu? - Durere, tristeţe, întuneric, inutilitate.
- Deci unii văd raiul, alţii iadul? - N-aş folosi exact aceste cuvinte.
Ar trebui să vorbim.
Sunt aici.
Te ascult.
Recunoşti asta?
O mână?
- Pe care ai udat-o cu "apa ta sfinţită". - Aşa e. În timpul "exorcismului" tău.
Dar nu era apă sfinţită. Era amoniac.
Da.
Amoniac la fel ca ăsta.
Lasă-mă să-ţi arăt.
- Întinde mâna. - Sigur.
Cum de n-am auzit niciodată de tine?
Sunt o măicuţă.
Ştii ce e albă şi neagră şi roşie peste tot?
O măicuţă decapitată.
Mişcarea ta.
Acum că am stabilit că micul tău truc cu apa sfinţită a fost doar amoniac,
şi că Dumnezeu n-are nicio putere pe acest pământ...
Şi că Iisus n-ar fi putut supravieţui căderii de pe parapet.
Poate că ar trebui să discutăm despre viitorul tău.
Viitorul meu?
- Nu cred că ai ceva de oferit. - Ai putea fi surprinsă.
Dumnezeu îţi dă răsplata în rai.
Dar pe acest pământ... eşti a mea.
Ştii unde să mă găseşti.
Ce mai face consilierul meu spiritual?
Ce faci aici?
Am avut o conversaţie edificatoare.
Cred că Biserica e prea aspră cu măicuţele.
Mi se par sexy.
- Măicuţă? Eşti bine? - Da.
L-am văzut pe Leland.
Vorbeam. Îi place să vorbească.
- Te-a rănit? - Nu. Dar trebuie să vorbim.
Părinte, vreau să pleci.
Trebuie să lucrăm mai mult la meditaţiile tale.
De ce?
Duşmanul nostru a devenit mai agresiv.
Trebuie să ne pregătim.
Ce tot vorbeşti? Mama te-a iubit.
Da, dar a fost dezamăgită de mine, nu?
Era dezamăgită de toţi în afară de ea.
Mereu a avut aşteptări nerealiste de la noi...
Dar când am abandonat colegiul...
Ben, despre ce este vorba?
Nimic, am avut un vis cu ea...
Tu eşti cel care-mi spune mereu să-mi ignor visele.
Pot să mă culc acum?
Era dezamăgită că am ignorat Shahada, nu?
Ben, las-o baltă.
Când a murit... a spus ceva?
- Nu fac asta. Noapte bună. - Karima...
Deci, noaptea trecută?
Da, perversule.
- Kris, te-ai schimbat. - În ce fel?
Măştile, căluşurile, arsurile.
Ce se întâmplă?
Îţi aminteşti ce ne spuneam când făceam alpinism?
Că nu vom ajunge un cuplu suburban anost?
- Da. - Nu m-am schimbat.
M-am schimbat la loc.
Mai e vreun casier aici?
- E o coadă! - Hei, hei, hei.
- Kris, e în regulă. - Nu, Andy.
Aşa eram. Nu ne păsa înainte.
Da, dar nu putem trece aşa prin viaţă.
Cum să nu. Eu pot.
Puneam măştile înapoi în dulap şi am găsit o cutie cu pantofi...
- Da. Iau nişte... - Hei, amice?
- Coada e acolo. - N-am multe lucruri.
Nu, nu ai. Ai mai multe ca noi.
Am putea să rămânem calmi? Sunt aici acum. Liniştiţi-vă.
Vrea să ne liniştim?
Scuză-mă.
Treci chiar acum în spatele cozii.
Sau ce?
Serios. Ce-o să faci?
Arată-mi maşina, ţi-o arăt şi eu pe-a mea.
Bine... ştii ce, tigreso? Las-o baltă, să mergem.
Nu-i nimic. Karma o să aibă grijă de el.
Da, exact. Karma.
Oricum uitasem ceva.
Următorul!
Doamne, s-a terminat, scorpie!
N-avem nevoie de pungă. Mulţumesc. Andy?
Era totul negru. Când mi-a pus masca doar atât am văzut.
Nu ştiu dacă a durat o oră sau cinci minute, dar...
Nu cred că a funcţionat pe mine.
Şi apoi am simţit ceva.
- Ce? - O gură. De animal.
Mi-a prins mâna, şi... am ţipat.
Am crezut că poate era ceva pe scaun de care m-am tăiat, dar...
apoi a început să mă care. Şi...
- Vrei să iei o pauză? - Nu.
Mi-a dat drumul într-o groapă cu smoală. Şi când m-am uitat în sus, am văzut o...
chestie uriaşă cu aripi. Înaltă de vreo 10 etaje.
Şi era acoperită cu oameni goi...
lipiţi de ea, care ţipau.
- Nu există consecinţe fizice. - Şi efecte psihologice ulterioare?
Astea sunt evaluările post procedurale. Te poţi uita peste ele.
Subiecţii experimentează ocazional coşmaruri reziduale,
dar altfel, sunt bine.
- Chiar şi cei pe care i-am intervievat? - Da.
Vrea unul din voi să încerce?
- Sau aţi terminat? - Încerc eu.
Kristen, tocmai am vorbit cu cineva care a văzut Iadul.
Atunci e un lucru bun că nu cred în el.
Ăsta e un simplu conductor adeziv pentru electrozi.
Bine.
- Stai. - Ce este?
Dintr-un motiv ciudat nu te înregistrează.
Fiindcă nu am un suflet?
Lasă-mă pe mine primul, Kristen.
De ce?
Am crezut că nu vrei să faci asta.
M-am răzgândit.
- Sunt bine, David. - Nu, vreau s-o fac. Te rog.
47... 46...
Poate David n-ar trebui să facă asta.
45...
E doar un experiment neurologic. O să fie bine.
42... 41...
40...
39... 38...
37... 36...
35...
Nu o face. Kristen.
Kristen Bouchard.
Să înţeleg că ai primit coşul meu cu daruri.
- Ţi-am spus să nu ne mai deranjezi. - Dar n-ai vorbit serios.
Îţi place atenţia bărbaţilor, mai ales după atâtea luni singură.
Ţi-am spus să nu ne mai deranjezi sau te omor.
Vii în casa mea să mă ameninţi?
Nu, ameninţarea a fost făcută deja. Sunt aici ca s-o pun în aplicare.
Sunt sigur că poliţia va fi încântată să audă asta.
Eşti bine, David. Rezistă.
Eşti bine, David.
- Lasă-mă să-ţi scot asta. - Ce-a fost asta?
Ce-a fost asta? Ce naiba...
Ce s-a întâmplat? Ce-ai văzut?
Doar...
Ce-ai văzut, David?
Pe tine.
Pe mine? Făcând ce?
Ucigându-l pe LeRoux.
A fost raiul sau iadul?
Ai luat un piolet, te-ai dus acasă la el...
... şi l-ai omorât.
Asta pare... improbabil.
Asta am văzut.
- Trebuie să plec. - De ce?
Am o... programare.
Ştia.
M-a văzut făcând-o.
- Prietenul tău preot? - Da.
Testam un dispozitiv de cartografiere a creierului,
şi m-a văzut intrând în casa lui LeRoux şi ucigându-l.
Evident ţi-a simţit vina şi a intuit restul.
Nu, detaliile erau prea specifice. Ştia despre piolet, casa lui LeRoux.
Dar ştie că ai fost alpinistă, aşa că e logic să ai un piolet,
şi casa lui LeRoux a văzut-o la ştiri.
Kristen.
Cred că ar trebui să-i spui adevărul despre LeRoux.
Ce? De ce?
Nu din motive religioase, ci pragmatice.
Efectul placebo al mărturisirii în faţa unei persoane cu autoritate...
autoritate morală, îţi va ameliora simptomele psihosomatice.
- Are logică? - Cred că da.
Vin imediat.
Am crezut că l-am legat.
Kristen, intră.
- Mă poţi ajuta cu asta. - Kristen!
- Eşti bine? - Ce?
- Ce s-a întâmplat? - Ţipai.
Da? Când mi-am pus asta?
- Tu când ai plecat? - Unde?
Sesiunea ta cu casca...
- Când ai făcut-o? - N-am făcut-o.
Ne gândeam să venim mâine.
N-am început să-mi pun casca, şi tu ai spus că vrei primul?
- Nu. - Asta ai văzut...
- Pe David punându-şi casca? - Da. Şi având o viziune.
Ce viziune?
Nimic. Adică, nu-mi amintesc, dar am vorbit apoi, după viziune,
şi apoi am avut o sesiune de terapie urgentă,
şi apoi am fost în camera ta şi Leland era acolo...
- Nimic din astea nu s-a întâmplat? - Nu... n-ai părăsit încăperea.
Ai fost aici.
- Te simţi bine? - Da, trebuie să plec.
- Am mai făcut asta. - La ce te referi?
Testăm un dispozitiv de cartografiere a creierului,
şi m-am văzut stând faţă în faţă cu tine într-o sesiune de urgenţă.
- Serios? - Da.
Şi cum a mers?
Ţi-am spus că prietenul meu David m-a văzut rănindu-l pe LeRoux.
- Te-a văzut? - În viziunea mea, în sesiune.
- Da, aşa se manifestă vina ta. - Asta ai spus şi în viziunea mea.
Ţi-am dat vreun sfat în viziune?
Da, mi-ai spus că ar trebui să discut cu David
şi să mă confesez pentru efectul placebo al ameliorării vinei mele.
- Serios? - Da.
Nu te sfătuiesc să faci asta, dar mi se pare interesant
că asta crezi tu că ar fi sfatul meu.
Poate vrei să-mi explici ce ai spus. Simt că sunt într-o casă cu oglinzi.
Vorbeşti des de David în sesiunile noastre.
Da, lucrăm împreună. Ce-i cu asta?
Soţul tău s-a întors după ce a fost plecat aproape 2 luni, şi nu l-ai menţionat o dată.
Adică?
Reflectează la ce ai vrea să fie viaţa ta. În acest moment.
Dacă e soţul tău, e soţul tău. Dacă e David, e David.
- De ce trebuie să fie un bărbat? - Da, ai dreptate.
Ar putea fi ceea ce reprezintă ei.
Soţul tău: responsabilităţile casei.
David: libertatea de la locul de muncă.
Mai e o a treia opţiune.
David devine preot, aşa că e o atracţie de neobţinut.
- Adevărat... sau e o provocare. - Cum aşa?
Nu devine preot, astfel e disponibil.
- Trebuie să vorbim. - Bine.
Pot să intru?
E frumos aici.
- Kristen m-a rugat să stau aici. - Am spus eu ceva?
A fost acel "huh". Un "huh" foarte expresiv.
Ce zici să ne prefacem că suntem nişte străini,
că nu ne cunoaştem deloc?
- Putem face asta? - Sigur.
- Începe tu. - Bine.
Ascultă, Kristen s-a schimbat.
- În ce fel? - În toate felurile.
A bătut pe cineva fiindcă a intrat în faţa ei la supermarket.
Pe bune?
Sheryl, ăsta nu e un lucru bun.
E mult mai agresivă, mult mai dispreţuitoare...
mult mai nervoasă.
Poate că ar trebui să fie.
Ştii că eu plec pentru că asta e afacerea noastră?
Şi dacă ne pierdem afacerea nu ne mai putem plăti ipoteca.
Ar fi trebuit să fi plecat doar câteva săptămâni.
Da. Şi apoi economia lumii s-a schimbat.
- Da. - Nu?
Fiindcă alpinismul este un lux şi 10 oameni au anulat comenzile.
N-am plecat pentru plăcerea mea.
Există motive pentru orice,
dar eu m-am întors fiindcă Kristen nu se mai descurca.
Munceşte, e mamă, şi tu te întrebi de ce s-a schimbat.
Pentru că a trebuit să se adapteze.
- Bine, deci eu sunt de vină? - Da.
Credeai că o să spun altceva, nu? Dar n-am s-o fac. Da, este vina ta.
Ce?
Nu, nu e drept.
- Sheryl? - Ce?
- Eşti bine? - Da.
Ăsta e un simplu conductor adeziv pentru electrozi.
- Eşti sigur de asta? - Cred că e important
ca toţi să oferim o evaluare pertinentă.
Am primit multe cereri din partea mormonilor.
Ei cred că e o linie directă spre D-zeu.
- Dacă e bună pentru mormoni... - Bine.
Numără invers de la...
50... 49...
48... 47...
46... 45...
44...
38...
Deci, ce crezi?
Eu sunt un ateu, mi-am văzut mama moartă.
Tu eşti agnostică, l-ai văzut pe David având o viziune.
David e credincios. Ce vede?
31...
Nu ştiu.
29...
28... 27... 26...
25... 24... 23...
Trei... doi...
unu.
Să o iau de la început?
- Ai experimentat ceva? - Nimic.
Bine, vin să-ţi scot firele.
Grozav.
Noi avem viziuni, vizionarul nu vede nimic.
Am făcut o greşeală.
Investigăm o tehnologie care se presupune
că ar oferi necredincioşilor o viziune a lui Dumnezeu.
Scanează magnetic anumite zone ale creierului.
L-am încercat.
Am vrut să văd dacă îmi susţine sau nu ideile mele despre viziuni.
Şi... ?
N-am văzut nimic. Nici pe Dumnezeu, nici iadul.
Fiindcă viziunile tale nu provin din regiuni ale creierului tău.
Vin de la Dumnezeu.
Acum nu pot să văd nimic.
Am încercat ore întregi... să meditez.
Nimic.
Tehnologia poate afecta creierul.
Ipoteza mea e că ai pierdut tot ce ai câştigat.
Ia-o de la-nceput.
Şi ai face bine să te grăbeşti, fiindcă dl Townsend vine după noi,
şi avem nevoie de abilităţile tale ca să ştim cum să ne protejăm.
Şi, David, nu mai folosi tehnologia ca să-ţi afecteze din nou creierul.
Nu e o jucărie.
Aşadar...
... care sunt concluziile voastre?
După multiple consfătuiri,
nu recomandăm continuarea cercetărilor acestei tehnologii la Vatican.
- De ce? - Da, de ce?
În cel mai bun caz dispozitivul reduce spiritualitatea prin stimularea sinapselor.
Poate altera şi receptivitatea creierului faţă de Duhul Sfânt.
În ultimul rând, un procentaj semnificativ din participanţi
văd viziuni are iadului.
Şi ăsta este un lucru rău?
Pardon?
Frica de iad poate conduce oamenii la Dumnezeu.
E credinţa lor mai puţin legitimă?
Dar este genul de credinţă pe care vrem să-l promovăm?
Cine suntem noi să judecăm ce aduce pe cineva la Domnul?
Se pare că abilitatea căştii de a ajuta oamenii
să conceapă direct realităţile credinţei noastre
ar putea fi un atu pentru biserică.
Dar efectele negative întrec indubitabil potenţialele beneficii.
Ce probe concrete aveţi?
- Păi... - Niciuna.
Nu există nicio probă concretă care să susţină acea premiză.
Mai mult decât atât, casca oferă abilitatea unică
de a-i ajuta pe cei care suferă de afecţiuni neurologice, ca depresia.
Ăsta este un miracol în sine, religios sau nu...
şi dacă oamenii vor să atribuie acele calităţi lui Dumnezeu, norocul bisericii.
Mi-am văzut mama moartă,
şi experienţa mea n-ar putea fi considerată
un rezultat negativ în sensul empiric, dar mi s-a părut reală,
şi de atunci n-am mai putut să dorm.
Da, dar tu ai avut probleme cu coşmarurile de dinainte.
- Nu putem blama tehnologia pentru... - Bine...
Întrebarea este simplă.
Ar trebui tehnologia asta trimisă Academiei Pontifice de Ştiinţă
pentru examinări ulterioare?
- Nu. - Da, absolut.
Bine, m-aţi ajutat enorm, mulţumesc.
Lăsaţi-mi concluziile voastre, voi lua o decizie.
Te rog, Doamne...
Iubito, putem vorbi?
Bine.
Uite ce-ţi sugerez eu.
Vindem afacerea cu alpinismul, şi eu accept o slujbă la REI.
Tu demisionezi din slujba de la Biserică Catolică,
şi ne concentrăm mai mult pe casă.
O dăm afară pe Sheryl din garaj, îl transformi din nou în birou.
Mereu ai vrut să scrii cartea aia despre apărarea penală.
- Ai primit o ofertă de la REI? - Nu, încă nu.
Dar ştiu câţiva oameni care lucrează acolo.
La etajul vânzări?
Nu, în birourile corporative.
Vorbesc de o slujbă cu normă întreagă.
Ar fi trebuit să fac asta acum 10 ani.
De ce aş demisiona?
Kristen.
Te-ai schimbat.
Şi cred că are o legătură directă cu povara susţinerii acestei familii...
... şi cu slujba asta.
Are ceva care te face...
... diferită.
Mă face mai dură. Mă face mai autonomă.
Ai bătut un om la supermarket.
Purtăm măşti de animale ca să facem sex.
Bine, uite ce-ţi sugerez eu. Încearcă să te angajezi la REI,
şi când o s-o faci, bine, o să vindem afacerea
şi mai vorbim după.
Dar slujba asta... slujba mea... nu ea e problema.
Ne oferă bani pentru sănătate. E colacul nostru de salvare.
Sunt ale mele.
N-am ştiut ce sunt până când nu le-a văzut Laura...
Laura le-a văzut?
A intrat în cameră când mă uitam la ele.
Şi a spus că sunt hărţi pentru a omorî oameni.
Nu, nu sunt, nu sunt. Sunt...
- Atunci ce sunt? - Sunt... de la terapie.
E o modalitate de a mă confrunta cu furia.
Când oamenii mă enervează, desenez locul unde trăiesc.
- Nu înseamnă nimic. - Copiii tăi nu ştiu asta.
Trebuie să vorbesc cu Laura.
Nu acum... mâine.
E bine. E bine.
I-am explicat că părinţii... nu vorbesc serios uneori.
Se prefac.
E în regulă. Vom fi bine. Vom fi bine.
Bună. Tot eu sunt, George. Vreau să vă întreb ceva.
Credeţi în fenomene supranaturale?
Farfurii zburătoare.
Când le văd mă simt mai aproape de Dumnezeu.
Serios?
Presupun că unii oameni cred în tot felul de lucruri ciudate.
Fă-l să dispară.
M-a atacat.
În sfârşit, ceva real.
Şi familia. Mereu o pacoste.
- Lynn s-ar putea ocupa mai mult de ele. - Nu.
Bine, rămâneţi. Plec eu.
Se pare că următoarele episoade sunt pline cu tot felul de întâlniri tulburătoare.
O, da.
Până atunci, vise plăcute.
Traducerea şi adaptarea: jarvis
Subtitrare descarcata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania